AGATHA CHRISTIE

 GYILKOSSÁG MEZOPOTÁMIÁBAN
 EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST, 1992

 AGATHA CHRISTIE
 MURDER IN MESOPOTAMIA
 DELL PUBLISHING CO., INC., NEW YORK. 1971
 COPYRIGHT© 1935,1936 by AGATHA CHRISTIE
 HUNGARIAN TRANSLATION © SZILÁGYI TIBOR, 1975
 HARMADIK KIADÁS HU ISSN 0865-980X Tartalomjegyzék
 	ELŐSZÓ – írta: Dr. Giles Reilly sebész főorvos......................................4
ELSŐ FEJEZET – Prológus......................................................................5
MÁSODIK FEJEZET – Amy Leathcran bemutatkozik.........................6
HARMADIK FEJEZET – Pletyka..........................................................10
NEGYEDIK FEJEZET – Megérkezem Hasszanjébe............................13
ÖTÖDIK FEJEZET – Tell Jarimdzsa....................................................20
HATODIK FEJEZET – Az első este.......................................................23
HETEDIK FEJEZET – Egy férfi az ablak alatt....................................31
NYOLCADIK FEJEZET Éjszakai riadalom.........................................38
KILENCEDIK FEJEZET – Mrs. Leidner története.............................43
TIZEDIK FEJEZET – Szombat délután................................................50
TIZENEGYEDIK FEJEZET – Különös história..................................53
TIZENKETTEDIK FEJEZET – „Nem hiszem el…”...........................57
TIZENHARMADIK FEJEZET – Hercule Poirot megérkezik............61
TIZENNEGYEDIK FEJEZET – Közülünk valaki?.............................68
TIZENÖTÖDIK FEJEZET – Poirot feltevése.......................................74
TIZENHATODIK FEJEZET – A gyanúsítottak...................................79
TIZENHETEDIK FEJEZET – Folt a mosdó előtt................................84
TIZENNYOLCADIK FEJEZET – Tea dr. Reillynél............................90
TIZENKILENCEDIK FEJEZET – Új gyanú........................................98
HUSZADIK FEJEZET – Miss Johnson, Mrs. Mercado, Mr. Reiter 105
HUSZONEGYEDIK FEJEZET – Mr. Mercado, Richard Carey......114
HUSZONKETTEDIK FEJEZET – David Emmott, Lavigny atya – és egy felfedezés...........................................................................................120
HUSZONHARMADIK FEJEZET – Médiumot játszom....................129
HUSZONNEGYEDIK FEJEZET – A gyilkosság szokássá válik......136
HUSZONÖTÖDIK FEJEZET – Öngyilkosság vagy gyilkosság?......139
HUSZONHATODIK FEJEZET – Én leszek a következő!.................145
HUSZONHETEDIK FEJEZET – Egy utazás kezdete........................150
HUSZONNYOLCADIK FEJEZET – Az út vége................................168
HUSZONKILENCEDIK FEJEZET – Epilógus..................................174
 ELŐSZÓ – írta: Dr. Giles Reilly sebész főorvos

 	Azok az események, amelyekről ez az elbeszélés beszámol, mintegy négy évvel ezelőtt zajlottak le. A körülmények véleményem szerint szükségessé teszik, hogy a nagyközönség nyílt és őszinte beszámolót kapjon róluk, mert a legvadabb és legnevetségesebb híresztelések keltek szárnyra – hogy fontos bizonyítékokat tüntetlek el, és egyéb hasonló ostobaságok. Ezek a kitalációk főleg az amerikai sajtóban jelentek meg.
 	Nyilvánvaló okokból kívánatosnak tűnt, hogy a beszámoló ne származzon az expedíció valamelyik tagjának tollából, akiről joggal fel lehetne tételezni, hogy elfogult.
 	Ezért javasoltam Amy Leatheran kisasszonynak, hogy vállalja el ő ezt a feladatot. Nyilvánvalóan ő a legalkalmasabb erre. Hivatásbéli etikája feddhetetlen, teljesen elfogulatlan, hiszen előzőleg semmiféle kapcsolatban nem állt a Pittstowni Egyetem iraki expedíciójával, és szemtanúja volt az eseményeknek, mégpedig figyelmes és intelligens szemtanúja.
 	Nem volt könnyű Leatheran kisasszonyt rábeszélni arra, hogy vállalja el a feladatot, sőt, állíthatom, hogy szakmai pályafutásom egyik legnehezebb esete volt – s miután elkészült, vonakodott nekem megmutatni a kéziratot, mint rájöttem, részben bizonyos bíráló megjegyzések miatt, amelyeket Sheila lányommal kapcsolatban tett. Ebbéli aggályait hamarosan eloszlattam: meggyőztem róla, hogy a gyerekek manapság oly szabad szájúan bírálgatják nyomtatásban a szüleiket, hogy a szülők csak boldogok lehetnek, ha csemetéik is megkapják részüket a szidalmakból! Másik kifogásának rendkívüli szerénysége volt az oka. Szerinte nincs irodalmi stílusa, s azt remélte, hogy majd én „kiigazítom a nyelvtani hibákat meg ilyesmiket”. Én ezzel szemben egy árva szót sem voltam hajlandó változtatni a kéziraton. Véleményem szerint Leatheran kisasszonynak eleven, egyéni és tökéletesen tárgyszerű stílusa van. Ha az egyik bekezdésben „Poirot-nak” nevezi Hercule Poirot-t, a következőben pedig „Mr. vagy M. Poirot-nak”, úgy ez a változatosság nemcsak érdekes, hanem szuggesztív is. Egyik pillanatban, hogy úgy mondjam, „eszébe jut a jó modor” (az ápolónők igencsak ragaszkodnak az etiketthez), de a következő pillanatban már elragadja a tisztán emberi érdeklődés az iránt, amit elmesél – és megfeledkezik a fityuláról meg a keményített kézelőről!
 	Mindössze annyit tettem, hogy bátorkodtam megírni az első fejezetet
 – egy levél segítségével, amelyet Leatheran kisasszony barátnője volt szíves eljuttatni hozzám. Ezt amolyan fedélrajznak szántam – vázlatot ad az elbeszélőről.
 ELSŐ FEJEZET – Prológus

 Bagdadban, a Tigris Palace Hotelban egy ápolónő levelet írt. Töltőtolla sebesen szántotta a papirost. 	…Nos, drágám, azt hiszem, tulajdonképpen ez minden újság. Mondhatom, nagyon kellemes volt egy kicsit világot látni – de köszönöm szépen, én csak megmaradok Angliánál! Ez a szenny, ez a mocsok Bagdadban, el se hinnéd – és egyáltalán nem romantikus, ahogy az Ezeregy éjszakából gondolnád! Persze közvetlenül a folyónál nagyon szép, de maga a város egyszerűen rémes – és egyáltalán, még egy rendes üzlet sincs. Kelsey őrnagy végigvitt a bazáron, és az persze tagadhatatlan, hogy érdekes – de hát csak egy csomó limlom van benne, és ahogy kalapálnak azokon a rézserpenyőkön, az embernek belefájdul a feje – és különben se szívesen használnék ilyesmit, csak ha biztos volnék benne, hogy mindig tisztán tartják. A rézedénnyel az embernek annyira kell vigyáznia.
 	Ha lesz valami abból az állásból, amiről dr. Reilly beszélt, majd írok, és tudatom veled. Dr. Reilly azt mondta, hogy az az amerikai úr most Bagdadban van, és ma délután esetleg eljön és meglátogat. A feleségéről van szó – „képzelgései” vannak, ahogy dr. Reilly mondja. Többet nem mondott, de az ember persze tudja, hogy ez rendszerint mit jelent (de azért remélem, hogy nem delirium tremens!). Dr. Reilly természetesen nem mondott semmit, de – ahogy nézett! – érted, hogy mire gondolok. Ez a dr. Leidner archeológus, valami amerikai múzeumnak ásat föl egy dombot, valahol a sivatagban.
 Hát, drágám, most már befejezem. Szerintem egyszerűen őrjítő, amit a kis Stubbinsról írtál! A főnővér mit szólt? No elég!
 Üdvözöl Amy Leatheran 	A levelet borítékba tette, és megcímezte:  Curshaw nővérnek, London, Szent Kristóf Kórház.
 Éppen felcsavarta a kupakot a töltőtollára, amikor odalépett hozzá egy bennszülött szállodai inas.
 – Egy úr keresi. Doktor Leidner.
 Leatheran nővér hátrafordult. Középmagas, kissé görnyedt vállú, barna szakállú, szelíd, fáradt szemű férfit látott.
 Doktor Leidner pedig egy harminckét éves, egyenes tartású, magabiztos viselkedésű nőt pillantott meg. Jóindulatú arcot látott, enyhén kidülledő kék szemeket, fényes barna hajat. Pont olyan, gondolta, amilyennek egy ideges beteg ápolónőjének lennie kell. Vidám, egészséges, fürge eszű és gyakorlatias.
 Leatheran nővér éppen jó lesz, gondolta.
 MÁSODIK FEJEZET – Amy Leathcran bemutatkozik

 	Eszem ágában sincs úgy csinálni, mintha író volnék, vagy fikarcnyit is értenék az íráshoz. Pusztán azért csinálom, mert dr. Reilly megkért rá, és amikor dr. Reilly megkéri az embert valamire, az ember valahogy nem szívesen mond neki nemet.
 	– De doktor úr – mondtam neki –, én nem vagyok irodalmár, nincs is írói vénám.
 – Szamárság! – mondta. – Ha akarja, írja meg úgy, mintha kórleírás lenne.
 Nos, hát persze így is lehet nézni a dolgot.
 Dr. Reilly tovább erősködött. Azt mondta, igen nagy szükség lenne egy egyszerű, cicomátlan beszámolóra erről a Tell Jarimdzsa-i ügyről.
 – Ha az érdekeltek közül írná meg valaki, nem lenne meggyőző. Azt mondanák rá, hogy így vagy úgy, de elfogult.
 És természetesen ez is igaz volt. Én végig benne voltam az egészben, és mégis, hogy úgy mondjam, kívülálló maradtam.
 – Miért nem írja meg maga, doktor úr? – kérdeztem.
 – Én nem voltam ott a helyszínen, maga igen. Amellett – tette hozzá felsóhajtva –, a lányom nem engedné.
 Ahogy a doktor meghunyászkodik az előtt a csitri lánya előtt, hát az egyszerűen szégyenletes. Ezt már-már meg is akartam neki mondani, amikor láttam, hogy rám hunyorít. Ez a legrosszabb dr. Reillynél. Az ember soha nem tudja, hogy tréfál-e vagy sem. Mindig mindent ugyanazon a lassú, mélabús hangon mond, de minden második mondata mögött ott ez a kacsintás.
 – Hát – mondtam kissé kételkedve –, azt hiszem, meg tudnám csinálni.
 – Persze hogy meg.
 – Csak azt nem tudom, hogy fogjak hozzá.
 – Erre pompás példák vannak. Kezdje az elején, menjen rajta végig, aztán fejezze be.
 – Még azt se tudom pontosan, hogy hol is volt az eleje – mondtam bizonytalanul.
 – Higgye el, nővér, elkezdeni nem is nehéz. Tudja, mi a nehéz? Tudni, hogy hol kell abbahagyni. Legalábbis velem mindig így van, ha beszédet kell tartanom. Valakinek meg kell markolnia a kabátom szárnyát, és erőszakkal lerángatnia.
 – Ó, maga viccel velem, doktor úr.
 – Halálosan komolyan beszélek. Nos, mit szól hozzá?
 Még valami aggasztott. Egy-két pillanatnyi habozás után kimondtam:
 – Tudja, doktor úr, attól tartok, hajlamos lennék… szóval… időnként egy kis személyeskedésre.
 – Az Isten áldja meg, nővérke, minél személyesebb, annál jobb! Ez a történet emberekről szól, nem kirakat babákról! Legyen személyeskedő, legyen elfogult, legyen gonosz, amit csak akar! írja meg a maga módján. A becsületsértéseket utólag még kigyomlálhatjuk belőle! Vágjon bele! Maga értelmes nő, értelmesen és józanul fog beszámolni az ügyről.
 Szóval így volt, és én megígértem, hogy megteszem, ami tőlem Telik.
 Ezennel el is kezdem, de mint a doktornak is mondtam, nem nagyon tudom, hol is kezdjem el.
 Azt hiszem, kellene egy-két szót mondanom magamról. Harminckét éves vagyok, Amy Leatherannek hívnak. A Szent Kristófban jártam képzőbe, s utána két évig szülészeten dolgoztam. Egy darabig magánbetegeket ápoltam, aztán négy évig voltam Miss Bendix szanatóriumában, a Devonshire Place-en. Egy bizonyos Mrs. Kelseyvel jöttem Irakba. Én ápoltam, amikor kisbabája született. Bagdadba készült a férjével, és már felfogadott egy gyermekgondozónőt, aki évek óta dolgozott Mrs. Kelsey itteni barátainál. Az ő gyerekeik éppen hazakészültek, intézetbe, és a gyermekgondozónő elvállalta, hogy ha elmennek, átmegy Mrs. Kelsey-hez. Mrs. Kelsey gyengécske teremtés, és nagyon ideges volt, hogy ilyen pici babával kell utaznia, így Kelsey őrnagy úgy rendelkezett, hogy jöjjek én is vele, és vigyázzak rá meg a babára, aztán, ha nem találunk valakit, akinek a hazafelé való úton ápolónőre van szüksége, visszafelé is megfizetik a hajóutat.
 Kelseyéket nem is kellene leírnom – a baba bűbájos kis jószág volt, és Mrs. Kelsey is egészen kedves, noha eléggé ideges teremtés. Nagyon élveztem az utazást, még soha nem voltam hosszabb tengeri úton.
 Dr. Reilly is ugyanazon a hajón jött. Dr. Reilly hosszú arcú, fekete hajú férfi, aki halk, szomorú hangján mindenféle vicces dolgokat mond. Azt hiszem, élvezte, hogy ugrathat, csupa fantasztikus dolgot mondott, hogy lássa, beveszem-e. Polgári sebész főorvos volt valami Hasszanje nevű helyen, másfél napi útra Bagdadtól.
 Körülbelül egy hete voltam Bagdadban, amikor összetalálkoztam vele, és megkérdezte, mikor megyek el Kelseyéktől. Fura, hogy ezt kérdezi, mondtam neki, mert az a helyzet, hogy Wrighték (az a másik család, akikről beszéltem) korábban indulnak haza, mint ahogy Eredetileg tervezték, és a gyermekgondozónő akár már most is jöhet.
 Erre azt mondta, hogy hallott a dologról, azért kérdezte.
 – Az a helyzet, nővér, hogy esetleg tudnék magának állást.
 – Beteg mellé?
 Fölhúzta a szemöldökét, mintha ezt meg kellene fontolnia.
 – Betegnek aligha nevezhetnénk. Egyszerűen egy hölgyről van szó, akinek… mondjuk… képzelgései vannak.
 – Ó! – mondtam.
 (Az ember rendszerint tudja, hogy ez mit jelent – ital vagy kábítószer.)
 Dr. Reilly nem magyarázkodott tovább. Nagyon diszkrét volt.
 – Igen – mondta. – Egy bizonyos Mrs. Leidner. A férje amerikai… amerikai svéd, hogy pontos legyek. Egy nagy amerikai ásatás vezetője.
 Aztán elmagyarázta, hogy az expedíció egy nagy asszír város maradványait tárja fel, valami olyasmit, mint Ninive. Az expedíció-szálláshelye tulajdonképpen nincs messze Hasszanjétől, de nagyon elhagyatott helyen van, és Leidnert már egy ideje aggasztja a felesége egészségi állapota.
 – Részletekbe nemigen bocsátkozott, de úgy látszik, az asszonynak vissza-visszatérő szorongásos rohamai vannak.
 Egész nap egyedül hagyják a bennszülöttek közt? – kérdeztem.
 – Ó, nem, vannak ott bőven… heten vagy nyolcan. Nem hiszem, hogy valaha is egyedül marad a házban. De az kétségtelennek látszik, hogy az asszony valamiféle furcsa idegállapotba hajszolta magát. Leidnernek rengeteg munka van a vállán, de bolondul a feleségéért, és nagyon aggasztja, hogy ilyen állapotban van. Úgy érzi, nyugodtabb lenne, ha szemmel tartaná valaki, egy megbízható, szakképzett ápolónő.
 – És maga Mrs. Leidner mit szól ehhez?
 – Mrs. Leidner roppant kedves hölgy – válaszolta dr. Reilly komolyan. – Ritkaság, hogy valamiről két napig egyfolytában ugyanaz a véleménye. De általában kedvezően fogadta a gondolatot. Furcsa asszony – tette hozzá. – Nagyon szeret kényeskedni, és alighanem felülmúlhatatlanul tud hazudni… de a jelek szerint Leidner őszintén elhiszi neki, hogy halálosan retteg valamitől.
 – És az asszony mit mondott magának, doktor úr?
 – Ő nem kérte ki a tanácsomat. Különben sem kedvel engem… több okból. Leidner jött el hozzám, ő adta elő ezt a tervet. Nos, nővér, mit szól az ötlethez? Látna valamit az országból, mielőtt hazamegy… még legalább két hónapig fognak ásni. És az ásatás egészen érdekes munka.
 Meghánytam-vetettem magamban a dolgot, aztán pillanatnyi habozás után azt mondtam: – Hááát… éppenséggel megpróbálhatom.
 – Remek – mondta dr. Reilly, és fölállt. – Leidner épp Bagdadban van. Megmondom neki, jöjjön át, és próbáljon meg zöld ágra vergődni magával.
 Dr. Leidner még aznap délután eljött a szállodába. Meglehetősen ideges, félszeg, középkorú férfi volt, s/e líd, gyöngéd és szinte tehetetlen.
 Látszott rajta, hogy rajong a feleségéért, de arról csak nagyon homályosan beszélt, hogy mi a baj vele.
 – Tudja – mondta, zavartan húzogatva a szakállát (mint később rájöttem, ez jellemző mozdulata volt) –, a feleségem nagyon rossz idegállapotban van. Aggódom miatta.
 – Egyébként jó az egészsége? – kérdeztem.
 – Igen… ó, igen… azt hiszem. Nem, nem hinném, hogy fizikailag bármiféle baja lenne. De… szóval képzelődik, tudja.
 – És miket képzel? – kérdeztem.
 De erről röstellt beszélni, csak annyit motyogott zavartan:
 – Felizgatja magát minden semmiségen. Szerintem igazán semmi alapja nincs a félelmeinek.
 – Mitől fél, Leidner doktor?
 – Ó, csak… csak ideges félelmek, tudja – mondta kitérően.
 Tízet az egyhez, gondoltam magamban, hogy ez kábítószer. És ez a férfi nem jön rá! Rengeteg férfi nem jön rá. Csak spekulálnak, mitől olyan nyugtalan a feleségük, és mitől vannak azok a rendkívüli hangulatváltozásai.
 Megkérdeztem, Mrs. Leidner beleegyezett-e, hogy odamenjek. Felderült az arca.
 – Igen. Meg voltam lepve. Azt mondta, kitűnő ötlet. Azt mondta, hogy sokkal nagyobb biztonságban érezné magát.
 Furcsának találtam ezt a szót. Biztonságban. Rém fura, hogy valaki ezt a szót használja. Kezdtem arra gyanakodni, hogy Mrs. Leidner talán elmegyógyászati eset. Leidner doktor kisfiús lelkesedéssel folytatta: – Biztos vagyok benne, hogy nagyszerűen ki fognak jönni egymással. A feleségem igazán elbűvölő asszony – mondta lefegyverző mosollyal. – Úgy érzi, a maga jelenléte roppant megnyugtató lesz számára. Én is ugyanezt éreztem, amint megláttam. Ha nem haragszik, hogy ezt mondom, maga majd kicsattan az egészségtől, és csak úgy sugárzik magából a józanész. Biztos vagyok benne, hogy maga pontosan Louise mellé való.
 – Hát megpróbálhatjuk, Leidner doktor – mondtam vidáman. – Nagyon remélem, hogy hasznossá tudom tenni magam a felesége mellett. Talán a bennszülöttek meg a színes bőrűek miatt idegeskedik?
 – Ó, istenem, dehogyis. – Rázta a fejét, mulatott az ötleten. – A feleségem nagyon szereti az arabokat… tetszik neki az egyszerűségük és a humorérzékük. Csak a második ásatási évadot tölti itt… még két éve sincs, hogy összeházasodtunk… de máris elég jól beszél arabul.
 Egy-két pillanatig hallgattam, aztán újra próbálkoztam.
 – Egyáltalán nem tudja nekem megmondani, dr. Leidner, hogy mitől fél a felesége? – kérdeztem.
 Habozott. – Remélem… – mondta aztán lassan – azt hiszem… hogy ezt majd ő maga fogja elmondani magának.
 Ennél többet nem tudtam kiszedni belőle.
 HARMADIK FEJEZET – Pletyka

 	Úgy állapodtunk meg, hogy a következő héten megyek Tell Jarimdzsába. Mrs. Kelsey még nem rendezkedett be Alvidzsában, a házában, és örültem, hogy egyben-másban segíthetek neki.
 	Ez alatt az idő alatt fülembe jutott néhány megjegyzés a Leidner-expedícióról. Kelseyék egyik barátja, egy fiatal lovassági százados, meglepetten füttyentett.
 	Bűbáj Louise! – kiáltott fel. – Szóval ez a legújabb! – Felém fordult.
 – Mi így becézzük, nővérke. Mindenki csak így emlegeti: Bűbáj Louise!
 – Olyan nagyon csinos? – kérdeztem.
 – Ha a saját értékelését vesszük alapul. Ő azt hiszi, hogy az!
 – Ne legyen már ilyen gonosz, John – mondta Mrs. Kelsey. – Tudja maga jól, hogy nemcsak ő hiszi ezt. Rengeteg férfi belebolondul.
 – Talán igaza van. Nem csitri már, de van bizonyos vonzóereje.
 – Maga is alaposan bele volt esve – nevetett Mrs. Kelsey.
 A százados elvörösödött.
 – Hát van abban a nőben valami – ismerte el szégyenkezve. – Ami meg Leidnert illeti, ő a lába nyomát is imádja… és ezért az expedíció öszszes többi tagjainak is imádniuk kell! Elvárja tőlük!
 – Hányan vannak összesen? – kérdeztem.
 – Van ott mindenféle ember és mindenféle náció, nővérke – mondta a százados vidáman. – Egy angol építész, egy francia szerzetes Karthágóból… ő foglalkozik a feliratokkal, az agyagtáblákkal meg ilyesmikkel, tudja. Aztán ott van Miss Johnson. Ő is angol… afféle mindenes. Aztán van egy köpcös kis emberke, a fotográfus… ő amerikai. Aztán Mercadóek, isten tudja, miféle náció. Az asszony egész fiatal… van benne valami kígyószerű… és ó, hogy gyűlöli Bűbáj Louise-t! Aztán van még egypár kölyök, és azzal kész. Akad egypár fura bogár köztük, de egészében kellemes társaság… nem gondolod, Pennyman?
 A kérdéssel egy idősebb férfihoz fordult, aki elgondolkodva üldögélt, és a cvikkerével játszadozott. Pennyman összerezzent, és felnézett.
 – De… de… csakugyan nagyon kellemesek. Mármint külön-külön. Mercado persze elég fura alak…
 – Olyan muris a szakálla – szólt közbe Mrs. Kelsey. – Olyan furcsa, puha és löttyedt.
 Pennyman őrnagy folytatta, észre sem vette a közbeszólást.
 – A fiatalok mind a ketten nagyon kedvesek. Az amerikai meglehetősen hallgatag, az angol fiú meg egy kicsit sokat beszél. Vicces, mert rendszerint fordítva szokott lenni. Maga Leidner elragadó fickó… roppant szerény, nincs benne semmi nagyképűség. Igen, külön-külön mind kellemes emberek. De… lehet, hogy képzelődöm, de valahogy… amikor legutóbb kimentem meglátogatni őket, az a furcsa érzésem volt, hogy valami baj van. Nem tudom pontosan, hogy mi. Mintha senki sem lett volna egészen természetes. Valami furcsa feszültség volt a levegőben. Hogy is magyarázzam meg? Valamennyien túl udvariasan nyújtották egymásnak a sótartót.
 – Ha az emberek össze vannak zárva, az valahogy az idegeikre megy
 – mondtam. – Tudom, magam is tapasztaltam ezt a kórházban. – Kissé elpirultam, mert nemigen szeretem hangoztatni a véleményemet.
 – Ez igaz – mondta Kelsey őrnagy –, de még az ásatási évad elején vannak, még aligha jött el az ideje az ilyenféle ingerültségnek.
 – Egy ilyen expedíció valószínűleg olyan, mint a mi itteni életünk kicsiben – mondta Pennyman őrnagy. – Klikkek, vetélkedés, féltékenykedés.
 – Úgy hangzik, mintha jó csomó újonc lenne köztük az idén – mondta Kelsey őrnagy.
 – Lássuk csak. – A százados számolgatni kezdett az ujján. – Az a Coleman nevű fiatalember újonc, Reiter is az. Emmott már tavaly is kinn volt, Mercadóék is. Lavigny atya új ember. Byrd doktor helyére jött, aki beteg, az idén nem jöhetett. Carey persze régi bútordarab. Elejétől fogva itt van öt éve. És Miss Johnson is majdnem olyan régóta, mint Carey.
 – Én mindig azt hittem, hogy azok ott Tell Jarimdzsában remekül kijönnek egymással – jegyezte meg Kelsey őrnagy. – Olyanok voltak, mint egy szerető család… ami igazán meglepő, ha meggondoljuk, milyen az emberi természet! Biztos vagyok benne, hogy Leatheran nővér egyetért velem.
 – Hát… nem mondom, hogy nincs igaza. Micsoda veszekedéseket láttam a kórházban! És mi volt az ok? Gyakran csak annyi, hogy összekaptak egy kanna teán.
 – Igen, zárt közösségekben az ember hajlamos lesz a kicsinyességre
 – mondta Pennyman őrnagy. – De úgy érzem, ebben az esetben többről van szó. Leidner igen szelíd ember, nem beképzelt, és igazán rendkívül tapintatos. Eddig mindig sikerült a jó hangulatot fenntartania az expedíciójában, és megőriznie a tagok között a jó viszonyt. És a múltkor mégis tapasztalnom kellett azt a feszült hangulatot.
 Mrs. Kelsey elnevette magát.
 – És nem jön rá a magyarázatára? Hiszen kiszúrja az ember szemét!
 – Mire gondol?
 – Természetesen Mrs. Leidnerre.
 – Ugyan már, Mary – mondta a férje –, olyan bájos asszony… és egyáltalán nem veszekedés fajta.
 – Én nem azt mondtam, hogy veszekedés. Veszekedést szít!
 – Hogyan? És miért csinálná?
 – Miért? Miért? Mert unatkozik. Ő nem régész, csak egy régész felesége. Unatkozik, el van zárva minden szórakozástól, így aztán megrendezi a maga kis színjátékát. Azzal szórakozik, hogy egymásnak ugrasztja az embereket.
 – Mary, erről te az égvilágon semmit sem tudsz. Te ezt csak képzeled.
 – Hát persze hogy képzelem! De majd meglátod, hogy igazam van. Bűbáj Louise nemhiába hasonlít a Mona Lisára! Nem akar ő semmi roszszat, csak szereti nézni, mi zajlik körötte.
 – A rajongásig szereti Leidnert.
 – Ó, azt én is tudom. Nem is holmi közönséges flörtölgetésre céloztam. De ez a nő egy allumeuse.1
 – Hogy a nők milyen kedvesek egymáshoz! – mondta Kelsey őrnagy.
 – Tudom. Mint a dühös macskák, ahogy a férfiak mondják. De a saját nemükkel kapcsolatban rendszerint igazuk van.
 – Még akkor is – mondta Pennyman őrnagy elgondolkodva –, még ha elfogadjuk is, hogy Mrs. Kelsey könyörtelen feltevése igaz, akkor sem hiszem, hogy ez teljesen megmagyarázná azt a furcsa feszültséget… olyasmi volt ez, mint amit vihar előtt érez az ember. Az volt az érzésem, hogy minden percben kitörhet a vihar.
 – Ugyan, ne rémisztgesse már a nővért – mondta Mrs. Kelsey. – Három nap múlva oda megy, maga meg teljesen elveszi a kedvét!
 – Ó, engem ugyan nem ijeszt meg – mondtam nevetve. De azért sokat gondolkodtam azon, amit hallottam.
 Újra meg újra eszembe jutott, milyen furcsán használta Leinder doktor a biztonságban szót. Lehet, hogy a feleségének ez a titkos, kimondatlan vagy talán ki is mondott félelme a társaság többi tagjára is hatott? Vagy maga a feszültség (vagy talán annak ismeretlen oka) viselte meg az aszszony idegeit?
 Kikerestem a szótárban az allumeuse szót, amit Mrs. Kelsey használt, de nem lettem tőle okosabb.
 Nohát, gondoltam magamban, majd meglátjuk.
 1 Gyújtogató NEGYEDIK FEJEZET – Megérkezem Hasszanjébe
 	Három nap múlva elutaztam Bagdadból.
 Szomorúan búcsúztam Mrs. Kelseytől meg a babától, aki egy kis cukorfalat, és pompásan fejlődik. Kelsey őrnagy kivitt az állomásra. Úgy volt, hogy másnap reggel érkezem Kirkukba, ahová valaki elém jön majd.
 Rosszul aludtam. Vonaton sosem alszom jól; és rosszat is álmodtam.
 Másnap reggel azonban, amikor kinéztem az ablakon, pompás idő volt, s Tell voltam érdeklődéssel és kíváncsisággal, milyenek lesznek azok az emberek, akiket meg fogok ismerni.
 Bizonytalanul álldogáltam a peronon, s ahogy körülnéztem, láttam, hogy egy fiatalember jön felém. Kerek, rózsaszín képe volt; tisztára mintha P. G. Wodehouse valamelyik könyvéből lépett volna ki.
 – Hello, hello, hello – mondta. – Maga Leatheran nővér? Aha, annak kell lennie… ennyit még én is látok. Hehehe. Coleman vagyok. Doktor Leidner küldött maga elé. Hogy érzi magát? Pocsék utazás meg minden? Ismerem én ezekét a vonatokat! Nohát akkor… Reggelizett? Ez a cucca? Nahát, csak ennyi az egész? Mrs. Leidnernek négy bőröndje volt meg egy útiládája… és akkor hol van még a kalapdoboz, a felfújható útipárna, meg ez, meg az, meg amaz. Nem beszélek túl sokat? Jöjjön, ezzel a vén tragaccsal megyünk.
 Az állomás előtt állt egy kocsi, később hallottam, hogy furgonnak hívják. Egy kicsit autóbuszra, egy kicsit teherautóra és egy kicsit személyautóra hasonlított. Mr. Coleman besegített; elmagyarázta, hogy jobb, ha a sofőr mellé ülök, mert ott kevésbé ráz. 
 Hogy ráz?! Csak azt csodáltam, hogy az egész járgány nem esik darabokra! És útnak nyoma sem volt – csak egy kerékvágás, csupa hepehupa meg gödör. Még hogy a Kelet varázsa! Amikor a mi pompás angliai úthálózatunkra gondoltam, egészen beteg lettem a honvágytól.
 Mr. Coleman előrehajolt a hátam mögött az ülésen, és a fülembe ordítozott, méghozzá jó sokat.
 – Egész jó állapotban van az ösvény! – üvöltötte éppen akkor, amikor mindnyájan úgy kirepültünk az ülésről, hogy majd belevertük a fejünket a tetőbe.
 És a jelek szerint komolyan beszélt.
 – Nagyon egészséges… megmozgatja a májat. Ezt magának tudnia kellene, nővér.
 – Nem sok hasznom lesz a jó májműködésből, ha betöröm a fejem – jegyeztem meg csípősen.
 – Jöjjön el egyszer majd eső után! Az a csúszkálás, az csudálatos! Az ember többet megy oldalvást, mint előre.
 Erre már nem is válaszoltam.
 Hamarosan át kellett kelnünk a folyón, méghozzá a legrozogább kompon, amit csak el lehet képzelni. Szerintem csak Isten irgalmának köszönhetjük, hogy átjutottunk, de a többiek szemmel láthatóan ügyet sem vetettek az egészre.
 Körülbelül négy órába telt, amíg eljutottunk Hasszanjébe. Meglepetésemre egész nagy helység volt, szépnek is látszott, amíg át nem keltünk a folyón – hófehér épületek és tündérszép minaretek. Csak akkor változott kissé a kép, amikor átmentünk a hídon, és megérkeztünk magába a városba. Az a bűz, és minden ütött-kopott és roskatag, és mindenütt mocsok meg összevisszaság!
 Mr. Coleman elvitt dr. Reilly házába, ahol, mint mondta, a doktor ebédre vár.
 Dr. Reilly kedves volt, mint mindig, és a háza is nagyon kellemes, fürdőszoba meg minden, és ragyog a tisztaságtól. Pompásan megfürödtem, s mire visszabújtam az uniformisomba és lementem, már remekül éreztem magam.
 Az ebéd készen volt, bementünk az ebédlőbe. A doktor mentegetődzött a lánya miatt, aki, mint mondta, mindenhonnan elkésik.
 Éppen nekiláttunk a pompás kaszinótojásnak, amikor a lány megjött.
 – Nővér, bemutatom Sheila lányomat – mondta dr. Reilly.
 A lány kezet nyújtott, megkérdezte, jól utaztam-e, ledobta a kalapját, hűvösen odabólintott Mr. Coleman-nek, és leült.
 – Na, Bill – mondta –, mi van?
 A fiú valami estélyről kezdett mesélni, amit a klubban fognak rendezni. Közben én alaposan szemügyre vettem a leányzót.
 Nem mondhatnám, hogy túlságosan rokonszenvesnek találtam. Az én gusztusomnak túl hideg teremtés, gondoltam. Amolyan fölényeskedő fajta, pedig jóképű: fekete haj, kék szem, sápadt arc és a szokásos festett száj. Hűvös, gunyoros modora bosszantott. Egy ápolónőjelölt volt egyszer hozzám beosztva, az volt ilyen, mint ő – rendes munkát végzett, azt el kell ismerni, de a modora idegesített.
 Úgy láttam, mintha Mr. Coleman igencsak belé volna esve. Dadogott egy kicsit, és ha ez egyáltalán lehetséges, még nagyobb hülyeségeket mondott, mint előzőleg! Nagy, buta kutyára emlékeztetett, amint pitizve próbálja megkedveltetni magát.
 Ebéd után dr. Reilly visszament a kórházba, Mr. Colemannék pedig elintéznivalói voltak a városban. Miss Reilly megkérdezte, szeretnék-e körülnézni a városban, vagy inkább otthon maradnék. Mint mondta, Mr. Coleman körülbelül egy óra múlva jön vissza értem.
 – Van valami látnivaló? – kérdeztem.
 – Van egy-két festői zug – mondta Miss Reilly. – De nem tudom, hogy magának volna-e hozzájuk kedve. Iszonyúan piszkosak.
 Meglehetősen felbosszantott azzal, ahogyan ezt mondta. Soha nem láttam be, miért volna mentség a piszokra a festőiség.
 Végül aztán elvitt a klubba. Elég kellemes hely volt, a folyóra nézett, és angol újságok meg képeslapok is voltak.
 Amikor visszamentünk a házba, Mr. Coleman még nem érkezett meg, így hát leültünk, és beszélgettünk egy kicsit. Valahogy nem ment könnyen.
 Miss Reilly megkérdezte, találkoztam-e már Mrs. Leidnerrel.
 – Nem – feleltem. – Csak a férjével.
 – Kíváncsi vagyok, mi lesz a véleménye róla.
 Erre nem válaszoltam semmit, mire folytatta: – Nagyon szeretem dr. Leidnert. Mindenki szereti.
 Ez annyi, mintha azt mondanád, gondoltam, hogy nem szereted a feleségét.
 Még akkor sem szóltam semmit, mire hirtelen megkérdezte: – Tulajdonképpen mi baja? Leidner doktor nem mondta el magának?
 Eszem ágában sem volt pletykálkodni egy páciensről, akit még csak nem is láttam, így hát kitérő választ adtam.
 Úgy tudom, hogy kissé ki van merülve, és gondoskodásra szorul.
 Miss Reilly kurtán, keményen fölnevetett – komisz nevetés volt.
 – Atyaisten – mondta –, az a kilenc ember, aki eddig
 gondoskodott róla, talán nem elég?
 – Gondolom, azoknak megvan a maguk dolga – válaszoltam.
 – Persze hogy megvan a maguk dolga. De Louise az első… ő aztán gondoskodik erről, méghozzá alaposan.
 Nem, mondtam magamban. Nem szereted te azt a nőt.
 – No mindegy – folytatta Miss Reilly –, akkor sem értem, hogy mit akar egy hivatásos ápolónővel. Azt hittem volna, hogy az amatőr segítség jobban fekszik neki, mint valaki, aki hőmérőt dug a szájába, számolja a pulzusát, és mindent kézzelfogható tényekre vezet vissza.
 Hát… be kell ismernem, hogy kíváncsi lettem.
 – Maga szerint nincs semmi baja? – kérdeztem.
 – Persze hogy nincs semmi baja! Az a nő erős, mint a bivaly. „Szegény Louise nem tudott aludni.” „Fekete karikák vannak a szeme alatt.” Igen… ő rajzolta oda szemceruzával! Mindenre képes, csak hogy felhívja magára a figyelmet, hogy mindenki körülötte ugráljon, vele törődjék!
 Ebben persze volt valami. Sok-sok hipochonderrel találkoztam már (melyik ápolónő nem?), akinek az a fő gyönyörűsége, ha az egész házat maga körül táncoltathatja. És ha egy orvos vagy egy ápolónő azt mondaná neki, hogy „Magának az égvilágon semmi baja nincs!” – nos, akkor először nem hinné el, aztán pedig mélységesen felháborodna.
 Természetesen egyáltalán nem lehetetlen, hogy Mrs. Leidner is ilyesféle eset. Az is természetes, hogy legelsősorban a férjét tévesztené meg. Úgy tapasztaltam, hogy a férj igencsak hiszékeny állatfajta, ha betegségről van szó. De azért valahogy mindez nem egészen vágott egybe azzal, amit előzőleg hallottam. Például nem lehetett összeegyeztetni azzal a szóval, hogy biztonságban.
 Fura, hogy ez a szó mennyire szöget ütött a fejembe.
 Ezen töprengve kérdeztem meg: – Ideges asszony Mrs. Leidner? Idegesíti például, hogy ilyen elhagyott helyen él, távol mindentől?
 – Ugyan, mitől kellene ott idegeskednie? Uramisten, hiszen tízen vannak! És őrség is van, a régiségek miatt. Ó, nem, dehogyis ideges… illetve…
 Mintha hirtelen eszébe jutott volna valami. Elhallgatott, és csak egykét pillanat múlva folytatta, lassan: – Különös, hogy ezt mondja.
 – Miért?
 – Valamelyik nap átlovagoltam hozzájuk Jervis repülő hadnaggyal. Délelőtt volt, a legtöbben kint voltak az ásatásnál. Azt hiszem, Louise nem hallotta, hogy jövünk, az asztalnál ült, és levelet írt. Az inas, aki be szokott vezetni minket, nem volt sehol, és egyenesen felmentünk a verandára. Alighanem Jervis árnyékát láthatta meg a falon… valósággal felsikoltott! Aztán persze mentegetődzött: azt hitte, idegen férfi jön. Ez egy kicsit furcsa. Úgy értem, még ha idegen férfi is, miért kell ettől annyira kiborulni?
 Elgondolkodva bólogattam.
 Miss Reilly is hallgatott, aztán hirtelen kitört.
 – Nem tudom, mi van velük az idén! Mind olyan idegesek. Miss Johnson mogorván jár-kel, a száját se nyitja ki. David, ha teheti, egy szót sem szól. Billnek persze soha be nem áll a szája, de a locsogása valahogy mintha még rosszabbá tenné a többiek hallgatását. Carey olyan arcot vág, mintha bármelyik pillanatban a fejükre dőlhetne a ház. És mind úgy lesik egymást, mintha… mintha… Nem tudom, de az egész nagyon furcsa.
 Hát ez tényleg különös, gondoltam, hogy két olyan különböző embernek, mint Miss Reilly és Pennyman őrnagy, ugyanaz legyen a benyomása.
 Ebben a pillanatban nagy sebbel-lobbal beloholt Mr. Coleman. Beloholt, ez a pontos szó: nem lettem volna meglepve, ha kilógatja a nyelvét, és hirtelen pitizni kezd.
 – Hello, hello – mondta. – íme a világ verhetetlenül legjobb bevásárlója: mármint én. Megmutatta a nővérkének a város szépségeit?
 – Nem volt meghatva tőlük – mondta Miss Reilly szárazon.
 – Nem csodálom – helyeselt Mr. Coleman lelkesen. – Ócska, düledező sárfészek!
 – Maga nem rajong túlságosan sem a festőiségért, sem a régiségekért, ugye, Bill? El nem tudom képzelni, miért lett régész.
 – Ne engem okoljon. Mindennek a gyámom az oka. Ő a tudós bagoly… címzetes egyetemi tanár… papucsban böngészgeti a könyveit… szóval ilyenféle ember. Egy kicsit rosszallja, hogy olyan gyámfia van, mint én.
 – Szerintem iszonyú hülyeség, hogy hagyja magát olyan foglalkozásra kényszeríteni, amihez nincs kedve – mondta a lány élesen.
 – Nem kényszerített, Sheila, tündérem, nem kényszerített. Az öreg csak azt kérdezte, gondolok-e valami meghatározott foglalkozásra, mire én azt mondtam, hogy nem, erre kiügyeskedte, hogy eltölthessek itt egy évadot.
 – De hát akkor tulajdonképpen fogalma sincs róla, hogy mit szeretne csinálni? Kell, hogy gondoljon valamire!
 – Persze hogy gondolok. Én úgy képzelem, meglennék munka nélkül is. Tudja, mit szeretnék csinálni? Szeretném, ha sok pénzem lenne, és autóversenyző lehetnék.
 – Maga lehetetlen alak! – mondta Miss Reilly.
 Határozottan dühös volt a hangja.
 – Ó, tudom én, hogy ez szóba sem jöhet – mondta Mr. Coleman vidáman. – így hát, ha már valamit csinálnom kell, nem sokat törődöm vele, hogy mi az, ha nem kell egész nap holmi irodában görnyednem. Csöppet se bántam, hogy világot láthatok. „Gyerünk”, mondtam, és jöttem.
 – Sok hasznát vehetik, azt hiszem!
 – Ebben persze téved. Én is tudok úgy ácsorogni az ásatáson, és kiabálni, hogy ,,Y’Allah”, mint akárki. És ami azt illeti, rajzolni is egész tűrhetően tudok. Az egész iskolában én tudtam legjobban kézírást utánozni, ez volt a specialitásom. Elsőrendű hamisító lenne belőlem. Hohó, erre még sor kerülhet! Ha a Rolls-Royce-om beveri majd sárral, mikor a buszmegállónál ácsorog, tudni fogja, hogy a bűn útjára léptem.
 – Nem gondolja, hogy a sok fecsegés helyett ideje volna már indulni? – kérdezte Miss Reilly hűvösen.
 – Ez ám a vendégszeretet, mi, nővérke?
 – Biztos vagyok benne, hogy Leatheran nővér már nagyon szeretne odaérni.
 – Maga mindig mindenben biztos – vágott vissza Mr. Coleman vigyorogva.
 Hát ez nagy igazság, gondoltam. Beképzelt perszóna!
 – Talán jobb lesz, ha indulunk, Mr. Coleman – mondtam szárazon.
 – Igaza van, nővérke.
 Kezet fogtam Miss Reilly vel, megköszöntem a vendéglátást, aztán elindultunk.
 – Átkozottul vonzó egy lány ez a Sheila – mondta Mr. Coleman. – Csak mindig leszúrja az embert.
 A városból kiérve hamarosan zöldellő vetések közé jutottunk, valami földútféleségre. Iszonyú hepehupás volt, tele kátyúval.
 Körülbelül félóra múlva Mr. Coleman rámutatott a folyóparton előttünk magasodó nagy dombra. – Ez Tell Jarimdzsa.
 Láttam, hogy hangyaszerű kis fekete alakok mozognak rajta.
 Még javában bámészkodtam, amikor hirtelen valamennyien elkezdtek lefelé szaladni a domboldalon.
 – Arab napszámosok – mondta Mr. Coleman. – Fájront van. Naplemente előtt egy órával fájrontot csinálnak.
 Az expedíció háza a folyótól kissé távolabb állt.
 A sofőr megkerülte a házat, átdöcögtünk egy keskeny boltív alatt, és megérkeztünk.
 A ház tágas udvar köré épült. Eredetileg csak az udvar déli részét foglalta el, a keleti oldalon néhány roskatag melléképülettel. Az expedíció kibővítette az épületet, a másik két oldalt is kiépítették. Mivel a ház alaprajzának később különleges jelentősége lesz, mellékelek róla egy vázlatot.
 Valamennyi szoba ajtaja az udvarra nyílt, és az ablakok legnagyobb része is – az eredeti, déli épületszárny kivételével, amelynek kifelé is voltak ablakai. Ezeket az ablakokat azonban kívülről rács védte. A délnyugati sarokból lépcső vitt fel a hosszú, lapos tetőre. Az épület déli szárnya magasabb volt a többinél, és a tetőt egész hosszában párkány szegélyezte.
  	Mr. Coleman körülvezetett az udvar keleti oldalán, a déli szárny közepét elfoglaló nagy, nyitott verandához. Benyitott az egyik oldalajtón, és beléptünk egy szobába, ihol többen üldögéltek a teázóasztal körül.
 – Hipp-hopp! – mondta Mr. Coleman. – Meghoztam Hófehérkét! Az asztalfőn ülő hölgy felállt, és elém jött, hogy üdvözöljön. Bkkor láttam először Louise Leidnert.
 ÖTÖDIK FEJEZET – Tell Jarimdzsa

 	Készségesen bevallom, hogy amikor Mrs. Leidnert megláttam, először nagyon meglepődtem. Amikor beszélnek valakiről, az ember megpróbálja elképzelni az illetőt. Erősen a fejembe vettem, hogy Mrs. Leidner fekete hajú, sötét bőrű asszony, amolyan csupa ideg, elégedetlenkedő fajta. És aztán – őszintén szólva – azt vártam, hogy… szóval… hogy kissé közönséges lesz.
 	Szikrányit se volt olyan, amilyennek elképzeltem! Először is ezüstszőke volt. Nem volt svéd, mint a férje, de külsőre akár az is lehetett volna. Szőkesége az az ezüstös skandináv szőkeség volt, amit ritkán lát az ember. Nem volt fiatal; azt mondanám, hogy középütt lehetett a harminc és a negyven közt. Elég megviselt volt az arca, s szőke hajába néhány ősz tincs is keveredett. De nagyon szép volt a szeme. Életemben az első szempár volt, amelyre igazán azt lehetett mondani, hogy ibolyaszínű. Igen nagy volt a szeme, és halvány árnyékok ültek alatta. Roppant karcsúnak és törékenynek látszott, és butaságnak hangzik, ha azt mondom, hogy mélységes fáradtság és egyszersmind nagy elevenség sugárzott belőle – de mégis pontosan ezt éreztem. És azt is éreztem, hogy ízig-vérig úrihölgy. Ez pedig még manapság is jelent valamit!
 	Kinyújtotta a kezét, és rám mosolygott. Halk, lágy hangján enyhe amerikai íz érződött.
 – Úgy örülök, hogy megjött, nővér. Iszik egy kis teát? Vagy szeretne előbb inkább a szobájába menni?
 Mondtam, hogy előbb kérek egy kis teát, mire bemutatott az asztal körül ülőknek.
 – Miss Johnson… és Mr. Reiter. Mrs. Mercado. Mr. Emmott. Lavigny atya. Foglaljon helyet, itt Lavigny atya és Miss Johnson közt.
 Engedelmeskedtem a felszólításnak, és Miss Johnson tüstént beszédbe elegyedett velem, megkérdezte, milyen volt az út, és a többi.
 Nekem rokonszenves volt. Az egyik főnővérre emlékeztetett gyakornok koromból, akit mindnyájan csodáltunk, és a kedvéért nagyon törtük magunkat.
 Azt hiszem, nem járhatott messze az ötventől, és meglehetősen férfias külseje volt azzal a rövidre vágott, őszes, acélszürke hajával. Elég mély volt a hangja is, érdes, de nem kellemetlen. Csúf, viharvert arcából szinte nevetségesen pisze orr meredt az égre, s ha valami nyugtalanította vagy zavarba ejtette, akkor mindig ingerülten dörzsölte az orrát. Férfias szabású tweedkabátot viselt és szoknyát. Hamarosan azt is elárulta nekem, hogy Yorkshire szülötte.
 Lavigny atyát egy kicsit ijesztőnek találtam. Hórihorgas férfi volt, nagy, fekete szakállal, csíptetővel. Mrs. Kelseytől már hallottam, hogy van itt egy francia szerzetes, most aztán láttam, hogy Lavigny atya valami fehér, gyapjúszerű anyagból készült barátcsuhát visel. Kissé meg is lepett, mert mindig úgy tudtam, hogy a barátok kolostorba vonulnak, és többé ki sem jönnek onnan.
 Mrs. Leidnerrel franciául beszélt, de hozzám egész Iűrhető angolsággal szólt. Észrevettem, hogy milyen nivasz, figyelmes szeme van, és hogy szökell egyik arcról a másikra.
 Velem szemben hárman ültek, Mr. Reiter kövér, szőke, szemüveges fiatalember volt, hosszú, göndör, szőke hajjal és kerek, kék szemekkel. Alighanem nagyon szép kisgyerek lehetett, de most már nem volt rajta sok látnivaló. Engem kismalacra emlékeztetett. A másik fiatalember egészen rövidre nyírt kefefrizurát hordói l. Hosszú, mulatságos arca volt, és nagyon szép foga, nagyon vonzó volt, amikor mosolygott. Viszont alig közölt valamit, ha szóltak hozzá, csak bólintott vagy simán válaszolt. Ő is amerikai volt, akárcsak Mr. Reiter. No és végül Mrs. Mercado, de őt nem tudtam ttndesen megnézni, mert valahányszor feléje pillantottam, mindig azon kaptam, hogy engem bámul, mégpedig olyan mohó tekintettel, hogy, enyhén szólva, egy kissé zavarba jöttem. Úgy bámult, mintha egy kórházi ápolónő holmi egzotikus állat volna. Micsoda modortalanság! Különben elég fiatal volt – huszonötéves-forma, nem több –, sötét, alattomos tekintetű fajta, ha tudják, hogy mire gondolok. Amúgy egészen csinos volt, de ahogy az anyám szokta mondani, „mintha végighúzták volna rajta a kátrányos ecsetet”. Rikító színű pulóvert viselt, és a körmét ugyanolyan színűre festette. Keskeny, mohó, madárszerű arca volt, nagy szeme és erősen összeszorított, gyanakvó szája.
 A tea pompás volt – remek, erős –, egészen más, mint amit Mrs. Kelseynél főztek, azt a gyenge kínai löttyöt gyötrelem volt meginni.
 Volt pirítós, dzsem, egy nagy tál briós, még torta is. Mr. Emmott roppant udvariasan adogatta nekem a tálakat. Csöndesen üldögélt, de mintha mindig észrevette volna, mikor ürül ki a tányérom.
 Hamarosan beloholt Mr. Coleman, és helyet foglalt Miss Johnson mellett. Az ő idegeivel a jelek szerint nem volt semmi baj. Beszélt, beszélt, be nem állt a szája.
 Mrs. Leidner egyszer felsóhajtott, és fáradt pillantást vetett feléje, de teljesen hatástalanul. Mint ahogy annak sem volt rá hatása, hogy Mrs. Mercado, akire szózuhatagának nagy részét öntötte, jóformán csak engem bámult, és csak ímmel-ámmal válaszolgatott neki.
 Éppen befejeztük a teázást, amikor bejött az ásatásról dr. Leidner és Mr. Mercado.
 Dr. Leidner szokott kedves, szelíd modorában üdvözölt. Láttam, hogy gyors, aggódó pillantást vet a feleségére, aztán mintha megkönnyebbült volna attól, amit látott. Leült az asztal másik végén, Mr. Mercado pedig a Mrs. Leidner melletti üres helyet foglalta el. Mr. Mercado magas, sovány, borús kedvű férfi volt, jóval idősebb a feleségénél. Fakó, sápadt arcát furcsa, puha, formátlan szakáll körítette. Örültem, hogy megjött, mert a felesége ettől kezdve már nem engem bámult, hanem feléje fordította a figyelmét. Meglehetősen különösnek találtam azt a türelmetlen aggodalmat, amellyel a férjét figyelte. A férfi álmodozva kavargatta a teáját, és egy árva szót sem szólt. A tortaszelet is érintetlenül hevert a tányérján.
 Még maradt egy üres hely, de hamarosan nyílt az ajtó, is belépett egy férfi.
 Abban a pillanatban, amikor Richard Careyt megpillantottam, úgy éreztem, hogy rég nem láttam ilyen jóképű férfit – pedig most már kételkedem benne, hogy Igazán az volt-e. Azt mondani egy férfiról, hogy jóképű, és ugyanakkor, hogy olyan az arca, mint egy halálfej, képtelen ellentmondásnak hangzik, pedig így volt. A Beje olyan volt, mintha a bőrét ráfeszítették volna a csontokra – de ezek a csontok gyönyörűek voltak. Az áll, a halánték és a homlok karcsú vonala olyan élesen rajzolódott ki, hogy engem bronzszoborra emlékeztetett. Ebből a vékony, barna arcból olyan ragyogó, mélységes mély kék szempár nézett rám, hogy még életemben nem láttam olyat. Körülbelül száznyolcvanöt magas lehetett, és azt hiszem, kis híján negyvenéves.
 – Ő Mr. Carey, nővér, az építészünk – mondta dr. Leinder.
 Mr. Carey kellemes angol hanghordozással motyogott valamit, aztán leült Mrs. Mercado mellé.
 – Sajnos, a tea kihűlt egy kicsit, Mr. Carey – mondta Mrs. Leidner.
 Ó, nem tesz semmit, Mrs. Leidner. Az én bűnöm, amiért elkéstem. Be akartam fejezni azoknak a falaknak a lemérését.
 – Dzsemet, Mr. Carey? – kérdezte Mrs. Mercado.
 Mr. Reiter odatolta a pirítóst.
 Ekkor jutott eszembe, amit Pennyman őrnagy mondott: „Hogy is magyarázzam meg? Valamennyien túl udvariasan nyújtották egymásnak a sótartót.”
 Igen, határozottan volt ebben valami furcsa. Kissé túl szertartásos. Azt gondolhatta volna az ember, hogy itt vadidegenek kerültek egy asztalhoz – nem olyan emberek, akik ismerik egymást, mégpedig egyesek már évek óta.
 HATODIK FEJEZET – Az első este

 Tea után Mrs. Leidner kikísért, és megmutatta a szobámat. 	Talán az lesz a legjobb, ha most röviden leírom a szobák elrendezését. Ez nagyon egyszerű, és a vázlatot megnézve könnyű megérteni.
 A nagy, nyitott veranda mindkét oldaláról ajtó vezetett a közös használatra szolgáló két nagy szobához. A jobb oldali ajtó az ebédlőbe nyílt, ahol teáztunk. A másikon egy pontosan ugyanolyan szobába lehetett jutni (én nappalinak neveztem el), melyet társalgónak és afféle munkaszobának használtak – itt készült a rajzok egy része (a szigorúan vett építészeti rajzok nem), ide hozták be és itt rakosgatták össze a finomabb cserépedénytöredékeket. A nappalin át jutott az ember abba a szobába, ahol a régiségeket tárolták. Ide hoztak be minden leletet, amit az ásatáson találtak, ezeket aztán polcokon és rekeszekben tárolták, vagy nagy asztalokra és padokra rakták ki. Ennek a lelettárnak csak a nappaliból volt bejárata.
 A lelettár mellett volt Mrs. Leidner szobája, de ebbe csak az udvarról lehetett bemenni. Mint a háznak ezen az oldalán minden szobának, Mrs. Leidner szobájának is ráccsal biztosított két ablaka nyílt kifelé, a földekre. A sarokban, Mrs. Leidner szobája mellett nyílt dr. Leidner szobája, de öszszekötő ajtó nem volt közöttük. Az épület keleti szárnyán ez volt az első szoba. Emellett volt az én szobám. Miss Johnson lakott mellettem, utána Mr. és Mrs. Mercado szobái következtek. Ezek után jött a két úgynevezett fürdőszoba.
 (Amikor egy ízben dr. Reilly füle hallatára használtam az utóbbi kifejezést, ő kinevetett, és azt mondta, hogy egy helyiség vagy fürdőszoba vagy nem! De ha az ember hozzászokott a csapokhoz és a tisztességes csatornázáshoz, akkor mulatságos dolog fürdőszobának nevezni két földes szobát, amelyekben egy-egy ülőkád van, és petróleumoskannákban hordják beléjük az iszapos vizet!)
 Az épületnek ezt a szárnyát dr. Leidner építtette hozzá az eredeti arab házhoz. A hálószobák mind egyformák voltak, ajtajuk és egyetlen ablakuk az udvarra nyílt.
 Az északi oldalon volt a rajzterem, a laboratórium, a fotósszoba és a sötétkamra.
 A verandáról kiindulva a másik oldalon nagyjából ugyanilyen volt a szobák elrendezése. Az első az ebédlő, ebből nyílt az iroda, ahol az iratokat tartották, a katalógust vezették és gépeltek. Mrs. Leidner szobájának Lavigny atya szobája felelt meg, ő kapta a legnagyobb hálószobát; ott dolgozott az agyagtáblák megfejtésén… vagy hogy is mondják ezt.
 A délnyugati sarokból zárt lépcső vezetett föl a tetőre. A nyugati szárnyon ezután a konyha következett, majd a négy fiatalember – Carey, Emmott, Reiter és Coleman – négy szobácskája.
 Az északnyugati sarokban volt a fotósszoba, a belőle nyíló sötétkamrával, mellette pedig a laboratórium.
 Ezután jött az egyetlen bejárat – az a nagy, boltíves kapualj, amelyen bejöttünk. A bennszülött szolgák hálóhelye, a katonák őrszobája, a vízhordó lovak istállója stb. mind a kapun kívül volt. A kapualjtól jobb kézre, az északi szárny további részét a rajzterem foglalta el.
 Azért írtam le eléggé részletesen a ház elrendezését, mert nem akarok később megint végigmenni rajta.
 Amint mondtam, maga Mrs. Leidner vezetett körül az épületben. Beszállásolt a hálószobámba, és azt mondta, reméli, kényelmesen fogom magam érezni, csak szóljak, ha valamire szükségem van.
 A szoba berendezése egyszerű volt, de rendes – ágy, fiókos szekrény, mosdó meg egy szék.
 – Ebéd és vacsora előtt az inasok hoznak meleg vizet… és persze reggel is. Ha máskor is szüksége van meleg vízre, csak menjen az ajtó elé, tapsoljon, és amikor az inas előjön, mondja neki azt, hogy Dzsib mai’har. Mit gondol, meg tudja jegyezni?
 Mondtam, hogy gondolom, igen, és kissé tartózkodóan megismételtem.
 – Nagyon jó. Csak föltétlenül kiabálva mondja. Amit közönséges „angol” hangon mondanak, abból az arabok egy kukkot sem értenek.
 – Vicces dolgok ezek a nyelvek – mondtam. – Olyan furcsa, hogy annyiféle nyelv van.
 Mrs. Leidner elmosolyodott.
 – Palesztinában van egy templom, ahol a Miatyánk kilencven… azt hiszem, kilencven… különféle nyelven van fölírva.
 – Nahát! – kiáltottam fel. – Ezt meg kell írnom a nénikémnek. Hogy fogja érdekelni!
 Mrs. Leidner szórakozottan megtapogatta a mosdótálat meg a kancsót, aztán egy kicsit arrébb tolta a szappantartót.
 – Remélem, jól fogja itt érezni magát – mondta. – És nem fog nagyon unatkozni.
 – Nemigen szoktam én unatkozni – nyugtattam meg. – Ahhoz nagyon is rövid az élet.
 Erre nem válaszolt, csak babrált tovább szórakozottan a mosdóállvány körül. Hirtelen arcomra szögezte sötét ibolyaszínű szemét.
 – Mondja csak, nővér, pontosan mit mondott magának a férjem?
 Nos, az ember az efféle kérdésre rendszerint ugyanazt szokta mondani.
 – Úgy értettem, Mrs. Leidner, hogy maga egy kicsit kimerült, meg ilyesmik – füllentettem simán. – És hogy szeretné, ha lenne maga mellett valaki, aki gondoskodik magáról, és leveszi a válláról a gondokat.
 Lassan, elgondolkodva lehajtotta a fejét.
 – Igen – mondta. – Igen… ez így nagyon jó lesz.
 Ez ugyan egy kissé rejtélyesen hangzott, de nem akartam kérdezősködni. Ehelyett azt mondtam: – Remélem, megengedi, hogy segítségére legyek a ház körüli tennivalókban. Ne engedjen lustálkodni.
 Szelíden rám mosolygott: – Köszönöm szépen, nővér.
 Aztán leült az ágyra, és nagy meglepetésemre töviről hegyire kikérdezett. Azért mondom, hogy nagy meglepetésemre, mert attól a perctől fogva, amikor megpillantottam, biztos voltam benne, hogy Mrs. Leidner ízig-vérig úrihölgy. Márpedig egy úrihölgy az én tapasztalataim szerint igen ritkán érdeklődik az ember magánügyei felől.
 De Mrs. Leidner a jelek szerint borzasztóan szeretett volna mindent tudni, amit csak rólam tudni lehet. Hol jártam képzőbe, és mikor? Mi hozott Keletre? Hogyan került rá sor, hogy dr. Reilly beajánljon? Még azt is megkérdezte, jártam-e valaha Amerikában, és vannak-e ott rokonaim. Egykét kérdést akkor teljesen céltalannak éreztem, később persze megfejtettem az értelmüket.
 Aztán, mintegy villámcsapásra, megváltozott a modora. Elmosolyodott – meleg, sugárzó mosollyal –, és azt mondta, igen kedvesen, nagyon örül, hogy eljöttem, és biztos benne, hogy nagyon jó lesz, ha mellette leszek.
 Felállt. – Nem volna kedve feljönni a tetőre, megnézni a naplementét? – kérdezte. – Nagyon szép ilyenkor.
 Készségesen vele mentem.
 Amint kiléptünk a házból, megint kérdezett valamit. – Sokan jöttek Bagdadból a vonaton? Férfi volt köztük?
 Azt feleltem, hogy az én figyelmemet senki sem vonta magára különösebben. Előző este csak két francia férfit láttam az étkezőkocsiban. Ó, igen, és egy háromtagú társaságot, akiknek a beszélgetéséből kivettem, hogy az olajvezetékkel van valami dolguk.
 Bólintott, s valami halk hangot hallatott. Mintha megkönnyebbülten sóhajtott volna.
 Felmentünk a tetőre.
 Mrs. Mercado odafönn üldögélt a párkányon, dr. Leidner pedig guggolva bámulta a földön sorba rakott nagy csomó követ és törött cserépedényt. Voltak egész nagy darabok, ezekre dr. Leidner azt mondta, hogy kézimalmok, aztán mozsártörők, bronzszerszámok és kőbalták, meg még egy csomó mindenféle törött cserép. Annyi fura mintát, mint ezeken, én még soha életemben egyszerre nem láttam.
 – Jöjjön csak ide – szólított meg Mrs. Mercado. – Nézze, hát nem gyönyörű?
 A naplemente kétségkívül gyönyörű volt. Hasszanje a távolban, mögötte a lenyugvó nappal, teljesen meseszerű volt. A széles töltései között hömpölygő Tigris is inkább álombéli folyónak látszott, semmint valóságnak.
 – Ugye, milyen szép, Eric? – kérdezte Mrs. Leidner.
 A férje szórakozott tekintettel nézett föl. 
 – Szép, nagyon szép – mormolta oda se figyelve, aztán tovább rakosgatta a törött cserepeit.
 Mrs. Leidner elmosolyodott.
 – A régészek csak azt nézik meg, ami a lábuk előtt hever. Az ég és a mennyország nem létezik számukra.
 Mrs. Mercado fölkacagott.
 – Ó, a régészek nagyon furcsa emberek, erre hamarosan rá fog jönni, nővér – mondta. Kis szünetet tartott, aztán hozzátette: – Mindnyájan anynyira örülünk, hogy itt van, nővér. Úgy aggódtunk a mi drága Mrs. Leidnerünkért, igaz, Louise?
 – Csakugyan? – Mrs. Leidner hangja csöppet sem volt biztató.
 – Ó, igen. Tudja, igazán nagyon rossz állapotban volt, nővér. Mindenféle riadalmai voltak. Tudja, mikor azt mondják valakiről, hogy „Ó, ez csak idegesség”, mindig megkérdezem: „Hát van annál rosszabb?” Az ember egész lényének az idegrendszer a magva és a központja, nem? Üres fecsegés, gondoltam.
 – Nohát, most már nem kell többé aggódnod miattam, Marie – mondta Mrs. Leidner szárazon. -A nővér majd vigyáz rám.
 – Hát persze-mondtam vidáman.
 – Biztos vagyok benne, hogy ezután minden másképp lesz – mondta Mrs. Mercado. -Mindnyájan úgy éreztük, hogy orvoshoz kellene mennie, vagy tennie valamit. Tényleg teljesen tönkrementek az idegei, nem így volt, Louise drágám?
 – Annyira így volt, hogy már mintha a ti idegeitekre kezdett volna menni – mondta Mrs. Leidner. – Nem beszélnénk valami érdekesebbről, mint az én siralmas nyavalyáim?
 Ekkor jöttem rá, hogy Mrs. Leidner az a fajta nő, aki könnyen szerez ellenségeket. Hűvös gorombaság volt a hangjában (nem mintha hibáztattam volna érte); Mrs. Mercado meglehetősen sápadt arca elpirult tőle. Dadogott valamit, de Mrs. Leidner már felállt, és odament a férjéhez, a tető másik végére. Alig hinném, hogy a férfi meghallotta, hogy jön, amíg a vállára nem tette a kezét. Akkor hirtelen felnézett: szeretet és valamiféle vágyakozó kérdés tükröződött az arcán.
 Mrs. Leidner finoman bólintott. Ezután lassan, karonfogva végigmentek a másik oldalon, a mellvéd mellett, majd lementek a lépcsőn.
 – Rajong a feleségéért, ugye? – kérdezte Mrs. Mercado.
 – Igen – mondtam. – Olyan jó ilyet látni.
 Furán, kíváncsian sandított rám. – Mit gondol, nővér, tulajdonképpen mi baja lehet? – kérdezte, kissé halkabbra fogva a hangját.
 – Ó, azt hiszem, semmi különös – mondtam vidáman. – Bizonyára csak egy kis kimerültség.
 Ugyanazzal a kutató pillantással fúrta belém a szemét, mint a teánál.
 – Maga elmebetegeket ápol? – kérdezte hirtelen.
 – Ó, dehogyis! Nem! Miből gondolja?
 Egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – Tud róla, hogy Louise milyen furcsán viselkedik? Elmondta Leidner doktor?
 Nem szeretek a betegeimről pletykálkodni. Viszont az a tapasztalatom, hogy a hozzátartozókból sokszor nagyon nehéz kiszedni az igazságot, és amíg az ember nem ismeri az igazságot, addig csak sötétben tapogatódzik, és nem sokat ér, amit csinál. Más eset persze, ha orvos kezében van a dolog. Akkor ő megmondja, amit az embernek tudnia kell. De ebben az esetben nem volt felelős orvos, dr. Reilly orvosi szolgálatait nem vették igénybe. Ami pedig engem illet, én egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy dr. Leidner mindent elmondott-e nekem. A férjek gyakorta ösztönszerűleg tartózkodóak – és ez szerintem becsületükre válik. No de ennek ellenére, minél többet tudok, annál jobban tudom magam mihez tartani. Mrs. Mercado (akit gondolatban rosszindulatú kis vadmacskának könyveltem el) szemmel láthatólag belehalt volna, ha nem beszélhet. És őszintén szólva, szerettem volna hallani a mondókáját, emberi és szakmai szempontból egyaránt. Ha akarják, ám tartsák egyszerűen hétköznapi kíváncsiságnak.
 – Úgy veszem ki’, Mrs. Leidner az utóbbi időben nem volt egészen olyan, amilyen normálisan szokott lenni – mondtam.
 Mis. Mercado gúnyosan fölnevetett.
 – Normálisan? De nem ám! Halálra rémisztett minket. Egyik éjjel kocogtattak az ablakán. Aztán egy kar nélküli kezet látott. De amikor úgy látta, hogy egy sárga arc nyomódik az ablaknak – aztán odarohant, és semmi nem volt ott –, hát attól egy kicsit libabőrös lett a hátunk.
 – Talán ijesztgetni próbálta valaki – vetettem fel.
 – Ó, nem, csak képzelte az egészet. Három nappal ezelőtt vacsoránál ültünk, és a faluban… innen majd egymérföldnyire… eldörrent egypár lövés, mire ő felugrott, és sikoltozni kezdett… mindnyájunkat halálra rémített. Ami meg dr. Leidnert illeti, hát teljesen nevetségesen viselkedett. Odarohant hozzá, és egyre azt hajtogatta, hogy „Nem történt semmi, drágám, a világon semmi!” Tudja, nővér, én azt hiszem, a férfiak néha egyenesen biztatják a nőket az ilyen hisztérikus képzelgésre. Nagy kár, mert ez teljesen helytelen. Nem szabad megerősíteni az ilyen téveszméket.
 – Ha téveszme, akkor nem – mondtam szárazon.
 – Mi más lehetne?
 Nem válaszoltam, mert nem tudtam, mit mondjak. Fura história. Hogy valaki sikoltozik, ha lövöldöznek, az elég természetes – mármint ha valaki rossz idegállapotban van. Egészen más a helyzet viszont ezzel a furcsa történettel a szellemarcról meg a szellemkézről. Én úgy láttam, hogy itt két dologról lehet szó – vagy Mrs. Leidner találta ki az egészet (pontosan úgy, ahogy egy gyerek próbál feltűnést kelteni: összevissza hazudozik, hogy felhívja magára a figyelmet), vagy pedig, amint az előbb fölvetettem, szándékos ugratásról van szó. Pontosan olyasmi ez, gondoltam, amit egy olyan képzelőtehetség nélküli, kedélyeskedő fiatalember, mint Mr. Coleman, roppant mulatságosnak vélne. Elhatároztam, hogy alaposan szemmel fogom tartani. Ideges betegeket holtra lehet rémíteni egy ostoba tréfával.
 Mrs. Mercado újra rám sandított. – Romantikus teremtésnek látszik, ugye, nővér? Az a fajta nő, akivel mindenféle történik.
 – Annyi minden történt vele? – kérdeztem.
 – Az első férje meghalt a háborúban. Louise akkor még csak húszéves volt. Szerintem ez iszonyúan patetikus és romantikus, nem?
 – Hát lehet éppen egy libát is hattyúnak nevezni.
 – Ó, nővér, de furcsákat mond!
 Pedig valóban ez az igazság. Hány nőtől hallja az ember: „Hiszen ha Donald – vagy Arthur – vagy hogy hívták – nem hal meg!” És én ilyenkor arra gondolok, hogy az illetőből valószínűleg kövér, teljesen romantikamentes, indulatos, középkorú férj lett volna.
 Sötétedett, így azt ajánlottam, menjünk le. Mrs. Mercado helyeselt, aztán megkérdezte, nem volna-e kedvem megnézni a laboratóriumot. – A férjem biztos ott van… dolgozik.
 Beleegyező válaszom után bementünk. A szobában égett a lámpa, de üres volt. Mrs. Mercado megmutogatott nekem ezt-azt, műszereket, éppen kezelés alatt álló rézdíszítményeket, meg holmi viasszal bevont csontokat.
 – Hol lehet Joseph? – kérdezte Mrs. Mercado.
 Benéztem a rajzterembe, ahol Carey dolgozott. Amikor beléptünk, épp csak hogy felnézett, s meg voltam döbbenve, milyen rendkívüli feszültség ül az arcán. Hirtelen belém villant: Ez az ember olyan, mint a túlfeszült húr. El fog pattanni, mégpedig nagyon hamar! És az is eszembe jutott, hogy valaki más is észrevette rajta ezt a feszültséget.
 Amikor kimentünk, feléje fordítottam a fejemet, hogy még egy utolsó pillantást vessek rá. A rajzlap fölé hajolt, keményen összeszorította az ajkát, s nagyon erősen kidomborodott koponyájának az a bizonyos „halálfej”- jellege. Talán különösnek hangzik, de az jutott eszembe, hogy olyan, mint egy csatába induló középkori lovag, aki tudja, hogy meg fogják ölni.
 És újra éreztem a belőle áradó rendkívüli, bár egyáltalán nem tudatos vonzóerőt.
 Mr. Mercadót a nappaliban találtuk meg. Valami új eljárás alapgondolatát magyarázta Mrs. Leidnernek, aki egyenes hátú, keményfa széken ült, és finom selyemfonallal virágokat hímezgetett. Különös, törékeny, földöntúli megjelenése újra megdöbbentett. Inkább tündérnek látszott, semmint hús-vér embernek.
 – Ó, Joseph, hát te itt vagy? – kérdezte Mrs. Mercado. Magas és éles volt a hangja. – Azt hittük, a laboratóriumban leszel.
 A férfi riadtan és zavartan ugrott fel, mintha az asszony belépése megtörte volna a varázst. – Nekem… nekem most mennem kell – dadogta.
 – A kellős közepén. .. a kellős közepén… – Be sem fejezte a mondatot, már indult is az ajtó felé.
 – Egyszer majd befejezi, ugye? – kérdezte Mrs. Leidner, lágyan és vontatottan. – Nagyon érdekes volt.
 Felnézett ránk; kedvesen, de valahogy távolian elmosolyodott, aztán újra a hímzése fölé hajolt. Egy-két perc múlva megszólalt: – Vannak ott könyvek, nővér. Egész jó kis könyvtárunk van. Keressen valami olvasnivalót, és foglaljon helyet!
 Odamentem a könyvespolchoz. Mrs. Mercado még egy-két percig a szobában maradt, aztán hirtelen sarkon fordult, és kiment. Amikor elment mellettem, megpillantottam az arcát, és nagyon nem tetszett az arckifejezése. Sütött róla a düh.
 Akaratom ellenére is eszembe jutott egy és más, amit Mrs. Kelsey mondott Mrs. Leidnerről, meg amire célozgatott. Nem szívesen hittem volna el, hogy ez mind igaz, mert Mrs. Leidner rokonszenves volt nekem, de azért eltöprengtem, nincs-e benne egy szemernyi igazság.
 Azt persze nem gondoltam, hogy mindenről ő tehet, de az tény, hogy ami a szépséget és a vonzóerőt illeti, sem a kedves, csúnya Miss Johnsont, sem Mrs. Merca-dót, ezt a közönséges kis pukkancsot nem lehetett vele egy napon említeni. És hát végül is a férfiak a világon mindenütt férfiak. Erre hamar rájön az ember az én szakmámban.
 Szegény Mercado jelentéktelen emberke volt, és nem hinném, hogy Mrs. Leidnert fikarcnyit is érdekelte volna a rajongása – de a feleségét érdekelte ám! Ha nem tévedek, nagyon is érdekelte, és ha módjában áll, szívesen tört volna borsot Mrs. Leidner orra alá.
 Elnéztem Mrs. Leidnert, ahogy ott ült, távolian és magányosan, és hímezgette a virágait. Úgy éreztem, valahogyan figyelmeztetnem kellene. Úgy éreztem, hogy talán nem is tudja, milyen ostoba, értelmetlen és erőszakos lehet a féltékenység meg a gyűlölet – és milyen kevés kell ahhoz, hogy fellángoljon.
 Aztán azt mondtam magamnak: „Amy Leatheran, bolond vagy. Mrs. Leidner nem mai csirke. Testvérek között is megvan negyvenéves, és amit az életről tudni lehet, azt biztosan tudja.”
 De azért úgy éreztem, hogy talán mégsem tudja.
 Olyan furcsán… ártatlannak látszott.
 Eltöprengtem, vajon milyen lehetett az élete. Azt tudtam, hogy csak két éve ment hozzá Leidner doktorhoz. És Mrs. Mercado szerint az első férje már majd húsz éve meghalt.
 Odamentem hozzá, és leültem mellé a könyvemmel, de aztán hamarosan kimentem kezet mosni a vacsorához. Az étel pompás volt, a currymártás valami egészen kitűnő. Valamennyien korán elmentek lefeküdni, én meg csak örültem neki, mert fáradt voltam.
 Dr. Leidner elkísért a szobámba, megnézni, hogy megvan-e mindenem.
 Meleg kézszorítással búcsúzott el tőlem. – Maga rokonszenves Louise-nak, nővér – mondta lelkesen.
 Tüstént megkedvelte magát. Úgy örülök! Érzem, hogy most már nem lesz semmi baj!
 Szinte kisfiús volt, ahogy lelkesedett.
 Én is úgy éreztem, hogy Mrs. Leidner megkedvelt, örültem is neki.
 De dr. Leidner bizakodásában nem osztoztam teljesen. Valahogy úgy éreztem, sok minden lappang itt, amiről talán ő sem tud.
Valami volt ott – valami, amit nem tudtam megfogalmazni. De ott éreztem a levegőben.
 Az ágyam kényelmes volt, mégsem aludtam jól. Túl sokat álmodtam.
 Egyre egy Keats-vers sorai motoszkáltak a fejemben, amit gyerekkoromban meg kellett tanulnom. Folyton eltévesztettem, és ez nagyon idegesített. Mindig gyűlöltem ezt a verset – azt hiszem, azért, mert ha akartam, ha nem, meg kellett tanulnom. De amikor fölébredtem, ott a sötétben, életemben először megéreztem benne valamiféle szépséget.
 – ”Mi lelhetett, szegény lovag? hogy arcod…” – hogy is volt? – „bánattal csatás…”2Életemben először láttam lelki szemeimmel a lovag arcát. Mr. Carey arca volt – komor, feszült, bronzszínű arc; kislánykoromban, a háború alatt láttam fiatalembereket, akiknek ilyen volt az arca. Nagyon megsajnáltam – aztán újra elaludtam, és akkor láttam, hogy Mrs. Leidner La Belle Dame sans Merd, oldalvást, női módon ül a lovon, és virágos hímzést tart a kezében – aztán a ló megbotlott, és mindenütt viasszal bevont csontok hevertek. Dideregve, libabőrösen ébredtem fel, és azt mondtam magamban, hogy mindig megártott, ha curryt ettem vacsorára.
 HETEDIK FEJEZET – Egy férfi az ablak alatt

 	Azt hiszem, legjobb lesz, ha most mindjárt tisztázom, hogy ebben a történetben nem lesz semmiféle couleur locale. Az égvilágon semmit nem konyítok a régészethez, és azt hiszem, nem is igen lenne hozzá kedvem. Szerintem nincs sok értelme réges-rég eltemetett és elporladt emberekkel és városokkal bajlódni. Mr. Carey egyre mondogatta nekem, hogy nincs bennem semmi régészhajlam, és nem kétséges, hogy teljesen igaza volt.
 	Mr. Carey mindjárt a megérkezésem utáni reggel megkérdezte, van-e kedvem kimenni, és megnézni azt a palotát, amelynek éppen a tervrajzát csinálja – azt hiszem, így mondta. Ámbár fogalmam sincs, hogy lehet megtervezni valamit, ami réges-rég volt! Szóval, mondtam neki, hogy szívesen megyek, és őszintén szólva még izgatott is egy kicsit a dolog. Azt mondták, ez a palota majdnem háromezer éves. Kíváncsi voltam, milyenek voltak a paloták akkoriban, olyanok-e, mint azon a filmen, amit Tutanhamon sírjának berendezéséről láttam. De akár hiszik, akár nem, nem volt ott más látnivaló, csak vályog} Két láb magas, poros vályogfalak – annyi volt az egész. Mr. Carey odavitt, és magyarázott mindenfélét: hogy ez volt a nagy díszterem, itt kisebb szobák voltak, itt emelet is volt, innen meg mindenféle helyiségek nyíltak a központi udvarra. De én egyre csak azt gondoltam: Ezt vajon honnan tudja? – bár persze annál udvariasabb voltam, hogy ki is mondjam. Mondhatom, nagy csalódás volt! Én úgy láttam, hogy az egész ásatás csupa-csupa vályog – se márvány, se arany, se semmi, ami szép –, a nénikém cricklewoodi házának sokkal impozánsabbak lennének a romjai! És azok a régi asszírok, vagy hogy hívták őket, még királynak nevezték magukat! Miután Mr. Carey megmutatta nekem az ő ősi „palotáját”, Lavigny atya gondjaira bízott, aki aztán végigvezetett az ásatás többi részén. Kissé féltem Lavigny atyától, mivel szerzetes meg külföldi, és olyan mély hangja van, meg minden, de nagyon kedves volt – bár egy kissé homályosan beszélt. Néha úgy éreztem, ő se tartja sokkal valóságosabbnak az egészet, mint én.
 2 J. Keats: La Belle Dame sans Merd. (Babits Mihály fordítása) 	Mrs. Leidner ezt később megmagyarázta nekem. Elmondta, hogy Lavigny atyát csak az „írásos dokumentumok” érdeklik. Ezek a népek mindent agyagra írtak, méghozzá fura, pogány jelekkel, de egészen értelmesen. Még iskolai táblácskáik is voltak – egyik oldalukon a lecke, amit a tanító feladott, a másikon meg, amit a diák kiizzadt. Bevallom, ez nagyon érdekelt, olyan emberi volt, ha értik, hogy mire gondolok.
 	Lavigny atya körülvitt az ásatáson, megmutatta, hol álltak a templomok és a paloták, hol a magánházak, aztán mutatott egy helyet, azt mondta, ott egy korai akkád temető volt. Furán, kapkodva beszélt, megpendített valamit, aztán mindjárt más témára tért át.
 	– Különös, hogy maga idejött – mondta. – Mrs. Leidner tehát csakugyan beteg?
 – Nem egészen – mondtam óvatosan.
 – Különös asszony – mondta. – Én azt hiszem, veszedelmes nő.
 – Hát ezt hogy érti? – kérdeztem. – Veszedelmes? Hogyhogy veszedelmes?
 Elgondolkodva csóválta a fejét.
 – Azt hiszem, nincs benne könyörület – mondta. – Igen, alighanem tökéletesen könyörtelen tud lenni.
 – Már bocsásson meg – mondtam –, de azt hiszem, ennek nincs sok teteje.
 Csak a fejét rázta.
 – Maga nem ismeri úgy a nőket, ahogy én.
 Hát ez már mégiscsak furcsán hangzik, gondoltam, egy szerzetes szájából. De hát persze, gondolom, sok mindent hallhatott a gyontatószékben. Ez viszont kissé zavarba ejtett, mert nem voltam benne biztos, hogy szerzetesek gyóntathatnak-e. Lehet, hogy csak a papok? Márpedig ő nyilván szerzetes, abban a hosszú gyapjúkatufrékjában – minden port felsöpört vele
 –, a rózsafüzérrel, meg minden!
 – Igen, könyörtelen tudna lenni – mondta tűnődve. – Ebben egészen biztos vagyok. És mégis… pedig kemény asszony, kemény, mint a kő, mint a márvány… mégis fél? Vajon mitől fél?
 Ez az, gondoltam, amit mindnyájan szeretnénk tudni!
 Az talán lehetséges, hogy a férje tudja, gondoltam, de más aligha.
 Lavigny atya hirtelen rám szögezte sötét, csillogó szemét.
 – Nem fura itt minálunk? Nem találja különösnek? Vagy természetes?
 – Nem egészen természetes – mondtam elgondolkodva. – Kényelmesnek elég kényelmes, már ami a körülményeket illeti… de a közérzet valahogy nem egészen kellemes.
 – Nekem nagyon kényelmetlen érzés. Az a rögeszmém – beszéde hirtelen külföldiesebb lett –, hogy itt készülőben van valami. Doktor Leidner sem egészen a régi. Valami őt is aggasztja.
 – A felesége egészségi állapota?
 – Talán az. De többről van szó. Van valami… hogy is mondjam… valami nyugtalanító a levegőben.
 Pontosan erről volt szó – valami nyugtalanság volt a levegőben.
 Akkor nem is beszéltünk tovább erről, mert odajött hozzánk dr. Leidner. Megmutatta nekem egy gyermek sírját, amelyet éppen akkor tártak föl. Elég szánalmas látvány volt – azok a kis csontok, meg egy-két edény, és holmi kis mütyürök; dr. Leidner azt mondta, egy nyaklánc szemei.
 A munkásokon muszáj volt nevetni. Sose láttam egy csomóban ennyi madárijesztőt – mind hosszú lebernyegekbe és rongyokba öltözve, a fejük meg bekötve, mintha a foguk fájna. Kosarakban ide-oda cipelték a földet, és időnként énekeltek – ők legalábbis azt hitték, hogy énekelnek –, valami furcsa, monoton kántálást csaptak, nem volt se vége, se hossza, és mindig egyforma volt. Megfigyeltem, hogy a legtöbbnek rémes állapotban van a szeme – csupa váladék, egyik-másik szinte félvaknak látszott. Éppen azon tűnődtem, hogy micsoda nyomorúságos gyülekezet ez, amikor dr. Leidner megszólalt. – Milyen jó kiállású férfiak, ugye? – Fura világ ez, gondoltam, hogy két ember ugyanazt a dolgot pont fordítva látja. Ezt nem tudtam valami jól megfogalmazni, de sejthetik, mire gondolok.
 Kis idő múlva dr. Leidner azt mondta, hogy visszamegy a házba egy csésze teára. így aztán együtt sétáltunk vissza, és közben magyarázott nekem egyet-mást. Milyen más lett minden, amikor o magyarázta! Szinte láttam az egészet – ahogy valamikor volt –, az utcákat, a házakat. Megmutatta a kemencéket, ahol a kenyeret sütötték, és azt mondta, hogy az arabok még most is majdnem ugyanilyen kemencét használnak.
 Mire visszatértünk a házba, Mrs. Leidner már felkelt. Aznap jobb színben volt, nem volt olyan nyúzott és megviselt. Tüstént hozták is a teát, és dr. Leidner elmesélte neki, mi került elő aznap az ásatáson. Aztán viszszament dolgozni, Mrs. Leidner pedig megkérdezte, volna-e kedvem megnézni az addig előkerült leleteket. Természetesen igent mondtam, így hát átvezetett a lelettárba. Rengeteg holmi hevert ott szanaszét – én úgy láttam, főleg törött cserepek, no meg olyanok, amiket már megreparáltak és összeragasztottak. Énszerintem nyugodtan kihajíthatták volna az egészet.
 – Nahát, nahát – mondtam –, milyen kár, hogy mind
 így össze vannak törve, nem? Igazán, érdemes ezeket
 őrizgetni?
 Mrs. Leidner elmosolyodott egy picit, és azt mondta:
 – Nehogy Eric meghallja, mikor ilyet mond. A világon semmi nem érdekli annyira, mint a cserépedények, és ezek között itt vannak a világ legősibb edényei, amelyek ránk maradtak… van köztük talán hétezer éves is.
 – Azzal elmagyarázta, hogy egyes darabok egy nagyon mely bevágásból kerültek elő, a domb alja tájáról, és hogy amikor évezredekkel ezelőtt eltörtek, hogyan ragasztották meg őket bitumennel, amiből kiderült, hogy az emberek annak idején éppúgy megbecsülték a holmijukat, mint manapság.
 – És most – mondta – mutatok magának valami izgalmasabbat.
 Levett a polcról egy tálcát, és egy gyönyörű szép aranytőrt mutatott; sötétkék kövek voltak a markolatán.
 Felkiáltottam elragadtatásomban.
 Mrs. Leidner csak nevetett.
 – Igen, az aranyat mindenki szereti!… kivéve a férjemet.
 – És doktor Leidner miért nem szereti?
 – Hát először is, drága mulatság. A munkásoknak, akik megtalálják, ki kell fizetni a súlyát, tiszta aranyban.
 – Uramisten! – kiáltottam fel. – De miért?
 – Ó, ez a szokás. Először is, így nem lopják el. Tudja, ha ellopnák, nem a régészeti, hanem az anyagi értéke miatt lopnák el. Beolvasztanák. így megkönnyítjük nekik, hogy becsületesek legyenek.
 Levett egy másik tálcát, és megmutatott egy igazán gyönyörű arany ivókupát, amelyet kosfej díszített. Megint felkiáltottam.
 – Igen, ez gyönyörű, ugye? Egy herceg sírjából került elő. Találtunk más királysírokat is, de a legtöbbet már réges-rég kifosztották. Ez a kupa a legszebb leletünk. Egyike a legszebbeknek, amelyeket valaha találtak. Korai akkád munka. Unikum.
 Mrs. Leidner hirtelen összeráncolta a homlokát, egészen közel vitte a szeméhez a kupát, és óvatosan megkapargatta.
 – Hát ez elképesztő! Ez bizony viasz rajta. Valaki biztosan gyertyával ügyetlenkedett itt.
 Lekaparta a kis viaszpikkelyt, és visszatette a kupát a helyére.
 Ezután mutatott még néhány különös kis terrakottafigurát – nohát, ezek majdnem mind szörnyen illetlenek voltak. Szép dolgokon járt az eszük azoknak a régieknek, mondhatom!
 Amikor visszamentünk a verandára, ott üldögélt Mrs. Mercado, és a körmét lakkozta. Aztán maga elé tartotta a kezét, és csodálta a hatást. Én azonban úgy véltem, hogy nehéz volna csúfabbat elképzelni ennél a narancsvörösnél.
 Mrs. Leidner a lelettárból magával hozott egy darabokra tört, de nagyon finom kis tányérkát, s most elkezdte összeragasztani. Egy-két percig csak figyeltem, aztán megkérdeztem, nem segíthetnék-e.
 – O, dehogynem, van itt még bőven. – Kihozott egy nagy halom törött holmit, és munkához láttunk. Hamarosan belejöttem; meg is dicsért, hogy milyen ügyesen csinálom. Azt hiszem, az ápolónők általában ügyes kezűek.
 – Milyen szorgos itt mindenki – mondta Mrs. Mercado. – Ettől szörnyű lustának érzem magamat. Persze, lusta is vagyok.
 – Miért ne lustálkodnál, ha ahhoz van kedved? – mondta Mrs. Leidner.
 Semmi érdeklődés nem volt a hangjában.
 Tizenkét órakor tálalták az ebédet. Utána dr. Leidner és Mr. Mercado holmi cserepeket kezdtek el tisztogatni. Miután meglocsolták vizes klórsavoldattal, az egyik edény szép szilvaszínű lett, egy másikon bikaszarvminta bukkant elő. Olyan volt ez, mint valami varázslat. Az a sok rászáradt sár, amit soha le nem lehetett volna mosni, először valahogy elkezdett habosodni, aztán egyszerűen elpárolgott.
 Mr. Carey és Mr. Coleman kimentek az ásatáshoz, Mr. Reiter pedig elvonult a fotósszobába.
 – Mit fogsz csinálni, Louise? – kérdezte dr. Leidner a feleségétől. – Gondolom, ledőlsz egy kicsit.
 Ebből arra következtettem, hogy Mrs. Leidner minden délután lepihen.
 – Pihenek egy órácskát. Aztán talán kimegyek egy kicsit sétálni.
 – A nővér majd veled megy, jó?
 – Természetesen – mondtam.
 – Nem, nem – mondta Mrs. Leidner. – Szeretek egyedül sétálni. És a nővér se érezze magát annyira szolgálatban, hogy ne tűnhessek el egy kicsit a szeme elől.
 – Ó, én igazán szívesen mennék – mondtam.
 – Nem, igazán jobb szeretném, ha nem jönne. – határozott volt, szinte ellentmondást nem tűrő. – Időnként muszáj egy kicsit egyedül lennem. Szükségem van rá.
 Természetesen nem erősködtem tovább. De amikor én is elmentem szundítani egyet, eszembe jutott, milyen különös, hogy Mrs. Leidnernek ideges félelmei vannak, de szívesen sétál egyedül, mindenféle védelem nélkül.
 Amikor fél négykor kiléptem a szobámból, az udvar teljesen elhagyatott volt. Csak egy kisfiú mosta egy nagy rézkádban a cserépedényeket, Mr. Emmott pedig szétválogatta és rendezgette őket. Mrs. Leidner éppen akkor jött be a boltíves kapualjból, amint elindultam feléjük. Ilyen elevennek eddig még nem láttam. Csillogott a szeme, és jókedvűnek látszott, majdnem vidámnak.
 Dr. Leidner kijött a laboratóriumból, és odament hozzá. Egy nagy tálat mutatott neki, amelyet bikaszarv minta díszített.
 – A történelem előtti szintek rendkívül gazdagok – mondta. – Eddig igazán jó évadunk volt. Igazán szerencse, hogy azt a sírt mindjárt a legelején megtaláltuk. Panaszra csak Lavigny atyának van oka. Agyagtáblákat eddig még alig találtunk.
 – Azzal a néhánnyal se csinált sokat, ami előkerült – mondta Mrs. Leidner szárazon. – Lehet, hogy pompás epigráfus, de hihetetlenül lusta. Mindig végigalussza a délutánt.
 – Byrd nagyon hiányzik – mondta dr. Leidner. – Az atyának nem valami ortodoxak a módszerei, bár persze ezt én nem vagyok hivatott megítélni. De egy-két fordítása enyhén szólva meglepő volt. Szinte el sem tudom hinni például, hogy azzal a feliratos téglával kapcsolatban igaza lehet, pedig hát neki tudnia kell.
 Tea után Mrs. Leidner megkérdezte, nincs-e kedvem lesétálni a folyóhoz. Gondoltam, talán attól fél, hogy megbántott, amikor kora délután nem engedte, hogy elkísérjem.
 Értésére akartam adni, hogy nem vagyok érzékeny lelek, így hát azonnal beleegyeztem.
 Szép este volt. Az ösvény először árpaföldek, aztán virágzó gyümölcsfák között vezetett, míg végül leértünk a Tigris partjára. Mindjárt tőlünk balra volt a Tell, a furcsa, monoton danájukat kántáló munkásokkal. Tőlünk kissé jobbra nagy vízkerék állt, ami különös, nyöszörgő hangot adott. Először végigfutott tőle a hátamon a hideg, de végül szinte megszerettem, furcsán megnyugtató hatással volt rám. A vízkeréken túl feküdt a falu, onnan járt ki a munkások legnagyobb része az ásatásra dolgozni.
 – Ugye, gyönyörű? – kérdezte Mrs. Leidner.
 – Olyan békés látvány – mondtam. – Fura, hogy az ember olyan távol van mindentől.
 – Távol van mindentől – ismételte meg Mrs. Leidner. – Igen. Itt legalább remélheti az ember, hogy biztonságban van.
 Éles pillantást vetettem rá, de azt hiszem, inkább önmagának mondta, amit mondott, mint nekem. Nem hinném, hogy észrevette volna, miről árulkodnak a szavai.
 Elindultunk vissza, a ház felé.
 Egyszer csak Mrs. Leidner olyan erősen belemarkolt a karomba, hogy majd fölsikoltottam.
 – Ki az, nővér? Mit csinál ez itt?
 Nem messzire előttünk, épp ott, ahol az ösvény elhalad az expedíció lakóháza mellett, egy férfi állt. iurópai ruhát viselt, s lábujjhegyen állva mintha éppen az. egyik ablakon próbált volna belesni.
 Ahogy ott figyeltük, egyszer csak körülnézett, megpillantott minket, és azonnal elindult felénk az ösvényen. Éreztem, hogy Mrs. Leidner még erősebben kapaszkodik belém.
 – Nővér – suttogta. – Nővér…
 – Nincs semmi baj, kedves, nincs semmi baj – nyugtatgattam.
 A férfi közben odaért, és elhaladt mellettünk. Iraki volt. Amint közelről is látta, Mrs. Leidner felsóhajtott, és nyomban megnyugodott.
 – Hiszen csak egy iraki – mondta.
 Továbbmentünk. Amikor elment mellettünk, fölnéztem az ablakokra. Nemcsak rács védte őket, de magasan is voltak ahhoz, hogy valaki benézhessen, mert idekinn alacsonyabb volt a talaj szintje, mint benn az udvaron.
 – Biztos csak kíváncsiskodott – mondtam. Mrs. Leidner bólintott.
 – Hát persze. De egy pillanatig azt hittem… Félbehagyta a mondatot.
 „Mit hittél? – gondoltam magamban. – Ezt szeretném én tudni. Mit hittél?”
 De egy dolgot most már tudtam – Mrs. Leidner egy meghatározott, hús-vér személytől fél.
 NYOLCADIK FEJEZET Éjszakai riadalom

 	Elég nehéz pontosan eldönteni, hogy miről is ejtsek szót, ami a Tell Jarimdzsába való érkezésem utáni héten figyelemre méltó volt.
 Ha a mostani tudásommal nézek vissza rá, most már számtalan apró jelet és figyelmeztetést látok, amelyek mellett akkor vakon elmentem.
 Hogy azonban annak rendje és módja szerint meséljem el a történetet, meg kell próbálnom újra belehelyezkedni akkori nézőpontomba – értetlenkedtem, feszengtem, és egyre inkább tudatában voltam, hogy valami baj van.
 Mert egy biztos volt: az a furcsa, feszült közérzet, az a kényszeredettség nem képzelődés. Az valódi volt. Még az érzéketlen Bill Coleman is megjegyzést tett rá.
 – Ez a hely az idegeimre megy – mondta, a fülem hallatára. – Mindig ilyen mogorva ez a banda?
 Ezt David Emmottnak mondta, a másik segéderőnek. Én meglehetősen megkedveltem Mr. Emmottot; hallgatagságában nem volt semmi barátságtalan. Volt benne valami rendíthetetlenség, és ez nagyon megnyugtatott, amikor senki sem lehetett benne biztos, hogy a többiek mit éreznek és mit gondolnak.
 – Ugyan, dehogy – válaszolta Mr. Colemannek. – Tavaly nem volt ilyen.
 De nem bocsátkozott mélyebben a témába, nem mondott többet.
 – Csak az nem fér a fejembe, hogy mitől van az egész – mondta Mr. Coleman sértődötten.
 Emmott vállat vont, de nem válaszolt.
 Sok mindenre fényt derített Miss Johnsonnal folytatott beszélgetésem. Őt nagyon megszerettem. Talpraesett volt, gyakorlatias és intelligens, és szemmel láthatóan bálványozta dr. Leidnert.
 E beszélgetés alkalmával elmesélte nekem dr. Leidner életének történetét, fiatal korától kezdve. Ismert minden terepet, ahol dr. Leidner valaha ásott, és pontosan tudta minden egyes ásatás eredményét. Szinte meg mertem volna rá esküdni, hogy idézni tudott volna minden egyes előadásból, amit dr. Leidner valaha tartott. Kijelentette, hogy a világ legjobb kutató régészének tartja.
 – És olyan egyszerű ember. Annyira nem erről a világról való. Azt se tudja, mi az, hogy büszkeség. Csak igazán nagy ember tud ilyen egyszerű lenni.
 – Hát az már igaz – mondtam. – Nagy embereknek nincs szükségük rá, hogy másokat lehengereljenek.
 – És olyan vidám is. El se tudom magának mondani, mennyit szórakoztunk együtt… ő meg Richard Carey meg én… az első években, amikor ide kijöttünk. Remekül éreztük magunkat együtt. Richard Carey persze már Palesztinában is vele dolgozott. Ők már vagy tíz éve barátok. De már én is hét éve ismerem.
 – Csuda jóképű férfi ez a Mr. Carey – mondtam.
 – Igen… azt hiszem, az.
 Ezt meglehetősen kurtán mondta.
 – Csak egy picikét túl csöndes, nem gondolja?
 – Azelőtt nem volt ilyen – vágott közbe gyorsan Miss Johnson. – Csak azóta, hogy…
 Hirtelen elhallgatott.
 – Csak azóta, hogy? – adtam meg neki a végszót.
 – Ó, hát szóval… – Miss Johnsonnak volt egy jellegzetes mozdulata, ahogy megrándította a vállát. – Sok minden megváltozott mostanában.
 Erre nem válaszoltam. Reméltem, hogy folytatni fogja – folytatta is
 –, de előbb kuncogott egy kicsit, mintha ezzel csökkenteni akarná mondókájának a jelentőségét.
 – Attól tartok, én meglehetősen konzervatív vén skatulya vagyok, de néha úgy gondolom, hogy ha egy régész feleségét tulajdonképpen nem érdekli a régészet, akkor okosabb volna, ha nem menne el az expedícióra. Ez gyakran súrlódásokhoz vezet.
 – Mrs. Mercado? – vetettem fel.
 – Ugyan már! – söpörte félre Miss Johnson az elképzelésemet. – Én Mrs. Leidnerre gondolok. Bűbájos asszony… teljesen meg lehet érteni, hogy Leidner doktor miért „esett bele”, ahogy mondani szokták. De nem tehetek róla, úgy érzem, nem ide való. Valahogy… felborítja a dolgokat.
 Miss Johnson tehát egyetértett Mrs. Kelseyvel abban, hogy a feszült légkörért Mrs. Leidner a felelős. De hát akkor honnan származnak Mrs. Leidner szorongásai?
 – A férjét is nyugtalanítja – mondta Miss Johnson halálos komolyan.
 – Persze én… én olyan vagyok, mint egy öreg kutya: hűséges, de féltékeny. Rosszulesik, amikor látom, milyen megviselt, és mennyire aggódik. Neki szívvel-lélekkel a munkájával kellene törődnie… nem a feleségével meg a csacska félelmeivel! Ha Louise ideges, amiért egy ilyen isten háta mögötti helyre kellett jönnie, maradt volna Amerikában. Nem állhatom azokat, akik elmennek valahova, aztán szüntelenül csak nyafognak miatta!
 Aztán, mivel látszott, hogy fél, amiért egy kicsivel többet mondott, mint amennyit akart, így folytatta: -Persze, én azért csodálom Louise-t. Bűbájos asszony, és elbűvölő a modora, amikor jókedvében van.
 Ezzel el is ejtettük a témát.
 Mindig így van ez, gondoltam magamban – valahányszor nők kerülnek össze, óhatatlan a féltékenykedés. Miss Johnson szemmel láthatólag nem kedveli főnöke feleségét (ami talán természetes), Mrs. Mercado pedig-hacsak nem tévedek nagyot – éppenséggel gyűlöli.
 Volt még valaki, aki nem szerette Mrs. Leidnert: Sheila Reilly. Egypárszor kijött az ásatáshoz, egyszer kocsin, kétszer meg egy fiatalember kíséretében, lóháton. Nekem az motoszkált a fejemben, hogy alighanem a fiatal, hallgatag amerikai, Mr. Emmott lehet a gyönge. Valahányszor kinn találta Emmottot az ásatásnál, mindig megállt beszélgetni vele, s az is eszembe jutott, hogy a fiatalember alighanem csodálja a lányt.
 Mrs. Leidner egyik nap, szerintem meglehetősen meggondolatlanul, megjegyzést is tett erre ebédnél.
 – Ez a Reilly lány még mindig Davidre vadászik – mondta nevetve. – Szegény David, még az ásatáson se hagyja békén! Milyen buták is a lányok!
 Mr. Emmott nem válaszolt, de napbarnított arca elvörösödött. Fölemelte a fejét, és igencsak furcsa pillantással nézett egyenesen Mrs. Leidner szemébe – kemény, rezzenetlen tekintettel, amiben volt valamiféle kihívás is.
 Mrs. Leidner halványan elmosolyodott, és elfordította a tekintetét.
 Hallottam, hogy Lavigny atya motyog valamit, de amikor rákérdeztem, hogy: – Tessék? –, csak a fejét rázta, és nem ismételte meg a megjegyzését.
 Aznap délután Mr. Coleman azt mondta nekem: -Ami azt illeti, én eleinte nem szerettem valami túlságosan Mrs. Leidnert. Valahányszor csak kinyitottam a számat, tüstént letorkolt. De most már jobban megértem. Kedvesebb nővel alig találkoztam életemben. Az ember, mire észbe kap, már minden marhaságot elmesélt neki, amibe csak belekeveredett életében. Most jól megadta Sheila Reillynek, tudom, de hát Sheila egyszer-kétszer átkozottul goromba volt hozzá. Ez a legrosszabb Sheilában… nincs modora. És ha dühbe gurul, olyan, mint az ördög.
 Ezt könnyen elhittem. Dr. Reilly alaposan félrenevelte.
 – Persze óhatatlanul rátarti is, hiszen ő az egyetlen fiatal lány errefelé. De ez nem mentség rá, hogy úgy beszél Mrs. Leidnerrel, mintha az a déd nagynénikéje volna. Mrs. Leidner nem mai csirke, de átkozottul csinos asszony. Olyan, mint a lidérc, aki maga után csalogatja az embert a mocsárba. – Aztán keserűen tette hozzá: – Sheila ugyan nem csalogatja az embert. Mást se csinál, csak elpöcköli.
 Ezeken kívül még két incidensre emlékszem, aminek volt valami jelentősége.
 Az egyik akkor történt, amikor bementem a laboratóriumba egy kis acetonért, hogy leszedjem a kezemről a cserepek ragasztásakor rátapadt ragacsot. Mr. Mer-cado a sarokban ült, fejét a karjára hajtotta, én azt hittem, alszik. Fogtam a keresett üveget, és kimentem vele.
 Aznap este, nagy meglepetésemre, megszólalt Mrs. Mercado.
 – Maga vitt el egy üveg acetont a laboratóriumból?
 – Igen – mondtam én.
 – Maga pontosan tudta, hogy a lelettárban mindig van egy kis üveggel.
 Mindezt elég dühösen mondta.
 – Igazán? Nem tudtam.
 – Szerintem tudta! Maga egyszerűen csak kémkedni akart. Tudom én, milyenek az ápolónők.
 Csak bámultam.
 – Nem tudom, miről beszél, Mrs. Mercado – mondtam méltóságteljesen. – Én aztán nem kémkedek senki után.
 – Nem-e? Ó, persze hogy nem. Azt hiszi, nem tudom, miért van itt?
 Egy-két percig azt hittem, hogy ivott. Szó nélkül otthagytam. De” nagyon furcsának tartottam a dolgot.
 A másik ügy sem volt nagy dolog. Megpróbáltam egy falat kenyérrel magamhoz csalogatni egy korcs kölyökkutyát. De nagyon félénk volt – mint az arab kutyák általában –, és gyanakodott, hogy rosszat akarok neki. Elkullogott, én utánamentem – át a boltíves kapualjon, aztán befordultam a ház sarkán. Olyan hirtelen fordultam be, hogy mire észbe kaptam, már bele is ütköztem Lavigny atyába. Egy férfival álldogált ott – s én nyomban rájöttem, hogy ez ugyanaz a férfi, akit Mrs. Leidner meg én rajtakaptunk, hogy leselkedik az ablak alatt.
 Bocsánatot kértem, Lavigny atya mosolygott, valamit mondott a másik férfinak búcsúzóul, aztán velem együtt visszatért a házba.
 – Tudja – mondta –, borzasztóan szégyellem, hogy a keleti nyelvek búvára vagyok, és a munkások között mégsem ért meg senki. Megalázó dolog, nem gondolja? Kipróbáltam arabtudásomat ezen az emberen, hogy lássam, vele többre jutok-e… de nagy sikert nem arattam. Leidner azt mondja, hogy az én arabságom túlságosan tiszta.
 Ennyi volt az egész. De átfutott az agyamon, milyen furcsa, hogy az az ember most is itt ólálkodik a ház körül.
 Aznap éjjel nagy riadalmunk volt.
 Hajnali két óra körül lehetett. Én nagyon éberen alszom, ápolónőknél ez szükségszerű. Mire a szobám ajtaja kinyílt, már ébren ültem az ágyban.
 – Nővér, nővér!
 Mrs. Leidner szólt be, halkan és sürgetően. Megkerestem a gyufát, és gyertyát gyújtottam. Mrs. Leidner hosszú, kék pongyolában állt az ajtóban, szinte kővé dermedve a rémülettől.
 – Valaki… valaki van… a mellettem levő szobában. Hallottam… kaparászott a falon.
 Kiugrottam az ágyból, és odamentem hozzá.
 – Nincs semmi baj – mondtam. – Itt vagyok. Ne féljen, kedvesem.
 – Hívja Ericet – suttogta.
 Bólintottam, kirohantam és bekopogtam dr. Leidner ajtaján. Egy perc múlva már ott volt velünk. Mrs. Leidner az ágyamon ült, lihegve kapkodta a levegőt.
 – Hallottam – mondta –, hallottam… kaparászott a falon.
 – Valaki van a lelettárban? – kiáltott fel dr. Leidner.
 Villámgyorsan kirohant – átvillant az agyamon, milyen különbözőképpen reagáltak ezek ketten a dologra. Mrs. Leidner félelme teljesen személyes jellegű volt, de dr. Leidnernek tüstént az ő drágalátos kincsei jutottak az eszébe.
 – A lelettár! – suttogta Mrs. Leidner. – Hát persze! Milyen buta vagyok!
 Azzal fölállt, maga köré kanyarította a pongyoláját, és megkért, hogy menjek vele. Páni félelme nyomtalanul eltűnt. A lelettárba érve ott találtuk dr. Leidnert és Lavigny atyát. Az atya valami zajt hallott, fölkelt, hogy utánanézzen, és úgy vélte, fényt lát a lelettárban. Papucsot húzott, és fölkattintotta a zseblámpáját, de mire odaért, már nem talált ott senkit. Ezenkívül az ajtó is rendesen be volt zárva, éjszakára elvileg mindig zárva is kellett lennie.
 Amikor dr. Leidner bement hozzá, éppen arról iparkodott meggyőződni, nem vittek-e el valamit.
 Többet nem lehetett kideríteni. A külső kapu be volt zárva, az őrség megesküdött, hogy kívülről senki sem juthatott be, de mivel valószínűleg aludtak, mint a bunda, ez sem volt teljesen biztos. Betörőnek nyomát sem találtuk, és semmi sem hiányzott.
 Lehetséges, hogy Mrs. Leidnert az a zaj ijesztette meg, amit Lavigny atya csapott, amikor leszedegette a dobozokat a polcokról, hogy meggyőződjön róla, rendben van-e minden.
 Másrészt viszont Lavigny atya határozottan állította, hogy a) lépteket hallott az ablaka alatt, b) fényt látott felvillanni, talán egy zseblámpáét, a lelettárban.
 Senki más nem látott és nem hallott semmit.
 Az esetnek az én történetemben azért van jelentősége, mert ez vezette rá másnap Mrs. Leidnert, hogy kitárulkozzon előttem.
 KILENCEDIK FEJEZET – Mrs. Leidner története

 	Éppen megebédeltünk. Mrs. Leidner, mint rendesen, a szobájába ment, lepihenni. Lefektettem, jócskán körülraktam párnákkal, odaadtam a könyvét, és éppen indultam kifelé a szobából, amikor visszahívott.
 	– Ne menjen el, nővér, szeretnék valamit mondani magának. Visszaléptem a szobába.
 – Csukja be az ajtót!
 	Engedelmeskedtem.
 Fölkelt az ágyból, és elkezdett le-föl járkálni a szobában. Láttam, hogy töri a fejét valamin, és nem akartam zavarni. Nyilvánvalóan nagyon határozatlan volt, nem tudott dönteni.
 Végül aztán a jelek szerint kellően összeszedte magát. Felém fordult, és hirtelen rám szólt: – Üljön le!
 Csöndesen leültem az asztalhoz. Idegesen kezdett bele: – Biztosan törte már rajta a fejét, hogy mi ez az egész cécó?
 Nem szóltam egy szót sem, csak bólintottam.
 – Elszántam magamat, hogy elmondom magának… az egészet! Valakinek el kell mondanom, különben beleőrülök.
 – Hát – mondtam –, azt hiszem, csakugyan az volna a legjobb. Az ember nem tudja, mit tegyen, mi lenne a legjobb, ha csak vaktában tapogatózik.
 Abbahagyta az ideges járkálást, és szembefordult velem.
 – Tudja, mitől félek?
 – Valami férfitól – mondtam.
 – Igen… de nem azt mondtam, hogy kitől… azt mondtam, mitől.
 Vártam.
 – Attól félek, hogy meg fognak ölni!
 Nohát, végre kibökte. Nem akartam különösebb részvétet mutatni. így is elég közel állt a hisztériához.
 – Uramisten – mondtam. – Szóval erről van szó?
 Ekkor elnevette magát. Nevetett és nevetett – aztán könnyek futottak végig az arcán.
 – Ahogy maga ezt mondta! – lihegte. – Ahogy maga ezt mondta…
 – Ugyan már – szóltam rá. – Ezt nem szabad. – Éles volt a hangom. Lenyomtam egy székre, odamentem a mosdóállványhoz, hideg vízbe mártottam a szivacsot, és lemostam a homlokát meg a csuklóját.
 – Elég volt a csacsiságból – mondtam. – Mondjon el nekem mindent, nyugodtan és józanul.
 Ez hatott rá. Felegyenesedett ültében, és egészen természetes hangon szólalt meg.
 – Maga igazi kincs, nővér – mondta. – Úgy érzem magam maga mellett, mintha hatéves volnék. Mindent elmondok.
 – Így már jobb – mondtam. – Csak nyugodtan, nem kell sietnie.
 Lassan és tagoltan kezdett el beszélni. – Húszéves koromban mentem férjhez. Egy fiatalemberhez; az egyik minisztériumban dolgozott. Ezerkilencszáztizennyolcban.
 – Tudom – mondtam. – Mrs. Mercado elmesélte. A férje elesett a háborúban.
 De Mrs. Leidner csak a fejét rázta.
 – Ezt ő csak hiszi. Mindenki ezt hiszi. Az igazság egészen más. Én fura lány voltam, nővér, lelkes, hazafias, Tell idealizmussal. Néhány hónapos asszony voltam, amikor… egy teljesen előreláthatatlan véletlen folytán… rájöttem, hogy a férjem kém, és a németek szolgálatában áll. Megtudtam, hogy az általa szerzett információk egy amerikai csapatszállító hajó elsüllyesztésére vezettek. Emberek százai vesztek oda. Nem tudom, mások mit csináltak volna, de elmondom, hogy én mit csináltam. Egyenesen odamentem az apámhoz, aki a hadügyminisztériumban szolgált, és elmondtam neki az igazat. Frederick csakugyan meghalt a háborúban… de Amerikában halt meg… agyonlőtték, kémkedésért.
 – Ó, Istenem! – tört ki belőlem. – Ez rettenetes!
 – Igen – mondta. – Rettenetes volt. Olyan kedves volt… olyan gyöngéd. És közben egész idő alatt… De egy pillanatig sem haboztam. Talán nem volt igazam.
 – Ezt nagyon nehéz megmondani – mondtam. – Én nem tudom, mit csináltam volna, annyi szent.
 – Amit elmondtam magának, az sosem volt közismert, csak a minisztériumban tudták. A nyilvánosság számára a férjem a frontra ment és elesett. Engem meg elárasztottak részvéttel és rokonszenvvel, mint hadiözvegyet.
 Keserű lett a hangja. Megértően bólogattam.
 – Rengetegen kértek meg, de én mindenkit kikosaraztam. Túlságosan nagy volt a megrázkódtatás. Úgy éreztem, soha többé nem tudok megint bízni valakiben.
 – Igen, megértem.
 – Aztán nagyon megkedveltem egy bizonyos fiatalembert. Meginogtam. És akkor megdöbbentő dolog történt! Kaptam egy levelet… Fredericktől… azt írta, hogy ha valaha férjhez megyek egy másik férfihoz, meg fog ölni!
 – Fredericktől? A halott férjétől?
 – Igen. Persze először azt hittem, hogy megőrültem vagy álmodom. Végül elmentem az apámhoz. Ő aztán elmondta az igazat. A férjemet végül mégsem lőtték agyon. Megszökött… de nem sok haszna volt a szökésből. Néhány hét múlva vasúti szerencsétlenség áldozata lett, megtalálták a holttestét a többi holttest között. Apám eltitkolta előttem a szökését, utána meg, mivel úgyis meghalt, egészen addig nem látott rá okot, hogy elmondja nekem.
 De amikor megkaptam azt a levelet, teljesen új lehetőségek merültek fel. Elképzelhető lett, hogy a férjem még mindig életben van.
 Apám a lehető legnagyobb gonddal vizsgálta ki az ügyet. Aztán kijelentette, hogy amennyire erről emberileg meg lehet bizonyosodni, a Frederick holttesteként eltemetett halott csakugyan Frederick volt. A tetem felismerhetetlenné vált, így apám nem mondhatott abszolút biztosat, de ismételten kijelentette, meg van róla győződve, hogy Frederick meghalt, a levél pedig nem más, mint kegyetlen és rosszindulatú ugratás.
 Ez a história aztán újra meg újra megismétlődött. Valahányszor úgy tűnt, hogy bizalmasabb viszonyba kerülök egy férfival, tüstént kaptam egy fenyegető levelet.
 – A férje kézírásával?
 – Ezt nehéz lenne megmondani – mondta lassan. – Nekem nem maradt tőle levelem. Csak az emlékezetemre támaszkodhattam.
 – Nem volt a levelekben semmi olyan célzás vagy különleges szóhasználat, melynek alapján biztos lehetett volna benne?
 – Nem. Voltak bizonyos szavaink… becenevek például… amelyeket csak magunk közt használtunk… ha ezek közül előfordult volna valamelyik, akkor teljesen biztos lehettem volna.
 – Igen – mondtam elgondolkozva. – Ez nagyon különös. Úgy tűnik, mintha nem a férje lett volna. De hát akkor ki más írhatta volna a leveleket?
 – Van egy lehetőség. Fredericknek volt egy öccse… tíz-tizenkét éves volt, amikor összeházasodtunk. Imádta Fredericket, és Frederick is nagyon szerette. William-nek hívták. Hogy ezzel a fiúval mi történt, nem tudom. Rajongásig szerette a bátyját. Nem lehetetlen, hogy engem tartott felelősnek a bátyja haláláért. Mindig féltékeny volt rám. Lehet, hogy ő találta ki ezt a módszert, hogy megbüntessen.
 – Nem lehetetlen – mondtam. – Meghökkentő, hogy a gyerekek mennyire nem felejtik el, ha valami megrázkódtatás érte őket.
 – Tudom. Lehet, hogy ez a fiú egész életét a bosszúnak szentelte.
 – Kérem, folytassa!
 – Nemigen van már mit mondanom. Erickel három évvel ezelőtt ismerkedtem meg. Nem akartam többé férjhez menni, de Eric megváltoztatta az elhatározásomat. Egészen az esküvőnk napjáig vártam, mikor jön a következő fenyegető levél. Nem jött. Arra lyukadtam ki, hogy akárki volt is az írójuk, vagy meghalt, vagy belefáradt ebbe a kegyetlen tréfába. És két nappal az esküvőnk után kaptam ezt.
 Magához húzta az asztalon fekvő kis irattáskát, kinyitotta, kivett belőle egy levelet, és átnyújtotta nekem.
 A tinta kissé megfakult már. Meglehetősen nőies, jobbra dőlő kézírással íródott.
Nem engedelmeskedtél. Nem menekülhetsz. Te csak Frederick Bosner felesége lehetsz! Még kell halnod.
 – Meg voltam rémülve… de nem annyira, mint eleinte. Eric mellett biztonságban éreztem magam. Aztán, egy hónap múlva, megkaptam a második levelet.
Nem feledkeztem meg rólad. Tervem kész- Meg kell halnod. Miért voltál engedetlen?
 	– A férje tud erről?
 – Tudja, hogy megfenyegettek – válaszolta némi habozás után Mrs. Leidner. – Amikor a második levél jött, mind a kettőt megmutattam neki. Ó ugratásnak tartotta az egészet. Arra is gondolt, hogy valaki talán zsarolni akar, azért tesz úgy, mintha az első férjem még élne.
 	Kis szünetet tartott, aztán folytatta.
 – Néhány nappal azután, hogy megkaptam a második levelet, csak hajszál híján menekültünk meg a haláltól. Már aludtunk, amikor valaki behatolt a lakásunkba, és kinyitotta a gázcsapot. Szerencsére fölébredtem, és idejében észrevettem a gázszagot. Akkor aztán az idegeim felmondták a szolgálatot. Elmeséltem Ericnek, micsoda üldöztetésben volt részem soksok éven át, és megmondtam neki, hogy biztos vagyok benne, akárki is ír, az őrült, csakugyan meg akar ölni. Azt hiszem, akkor gondoltam először azt, hogy ez csakugyan Frederick. A gyöngédsége mögött mindig volt egy kis kegyetlenség.
 Azt hiszem, Eric akkor még nem volt annyira megriadva, mint én. A rendőrséghez akart fordulni. Természetesen erről én hallani sem akartam. Végül aztán megállapodtunk abban, hogy elkísérem ide, és az lesz a legokosabb, ha nyáron sem térek vissza Amerikába, hanem Londonban és Párizsban maradok.
 Ezt a tervet végre is hajtottuk, és minden jól is ment. Úgy éreztem, most már biztosan minden rendben lesz. Hiszen végül is a fél földgolyó van köztünk meg az ellenségem közt.
 És akkor… valamivel több, mint három hete… megint kaptam egy levelet… és iraki bélyeg volt a borítékján.
 Átnyújtotta a harmadik levelet.
Azt hitted, elmenekülhetsz. Tévedtél. Hűtlen voltál hozzám – ezt nem éled túl. Mindig mondtam neked. Nyomodban a halál!
 – És egy héttel ezelőtt… ezt! Egyszer csak itt feküdt az asztalon. Még csak nem is postán jött.
 Kivettem a kezéből a papírt. Mindössze egyetlen szó volt ráfirkantva: Megérkeztem!
 – Látja? Érti? Meg fog ölni. Lehet, hogy Frederick… lehet, hogy a kis William… de megfog ölni!
 Fülsértően magassá vált a hangja. Elkaptam a csuklóját.
 – Ejnye… ejnye – mondtam rendreutasítóan. – Ne engedje így el magát. Majd mindjárt rendbe hozzuk. Van repülő sója?
 A mosdóállvány felé intett a fejével. Jókora adagot adtam neki.
 – No, így már jobb – mondtam, amikor a szín visszatért az arcába.
 – Igen. Már jobban vagyok. De nővér, érti most már, miért vagyok ebben az állapotban? Amikor megláttam azt az embert, amint benézett az ablakomon, mindjárt az jutott eszembe: Megjött! Még akkor is Tell voltam gyanakvással, amikor maga megérkezett. Arra gondoltam, hátha álruhás férfi…
 – Micsoda ötlet!
 – Ó, tudom, hogy képtelenül hangzik. De arra gondoltam, hogy maga talán a szövetségese… talán nem is ápolónő.
 – De hisz ez ostobaság!
 – Igen. Talán az. De hol van már az én józan eszem!
 Hirtelen eszembe jutott valami. – Gondolom, csak megismerné a férjét? Nem? – kérdeztem.
 Lassan töprengve válaszolt. – Még azt se tudom. Több mint tizenöt éve… Lehet, hogy nem ismerném meg.
 Aztán megborzongott.
 – Egyik éjjel láttam… de az egy halott arca volt. Megkocogtatták az ablakot, aztán egy arcot láttam, egy halott arcot, kísértetiesen vigyorgott az üvegen át. Sikoltoztam, ahogy a torkomon kifért. És mindenki azt mondta, hogy nem volt ott senki és semmi!
 Eszembe jutott Mrs. Mercado története.
 – Nem gondolja – kérdeztem habozva –, hogy csak álmodta!
 – Biztos vagyok benne, hogy nem!
 Én nem voltam ebben ilyen biztos. Az adott körülmények között könnyen előfordulhatnak ilyen lidérces álmok, amelyeket könnyű ébren látott jelenségnek tartani. Én azonban soha nem mondok ellent a betegnek. Tőlem telhetőleg megnyugtattam Mrs. Leidnert, azzal érvelve, hogy ha bármiféle idegen érkezne a környékre, arról holtbiztosán tudnánk.
 Azt hiszem, sikerült kissé megvigasztalnom. Magára hagytam hát, kimentem, megkerestem dr. Leidnert, és beszámoltam neki a beszélgetésünkről.
 – Örülök, hogy elmondta magának – mondta egyszerűen. – Iszonyúan aggasztott a dolog. Biztos vagyok benne, hogy azok az arcok meg az a kocogtatás az ablakon merő képzelődés. Én nem tudtam, hogy mit csináljak, mi lenne a legjobb. Maga mit gondol az egészről?
 Különös hanghordozását ugyan nem egészen értettem, de azért készségesen válaszoltam.
 – Lehetséges, hogy ez a levélsorozat talán csak kegyetlen és rosszindulatú ugratás.
 – Igen, ez meglehetősen valószínű. De mit tehetünk? Az őrületbe hajszolják ezek a levelek. Én már nem tudom, mit gondoljak.
 Hát én se tudtam. Eszembe jutott, hogy esetleg egy nő keze van a dologban. Volt valami nőies azokban a levelekben. Mrs. Mercado motoszkált a fejemben.
 Tegyük fel, hogy valami véletlen folytán megtudta az igazságot Mrs. Leidner első házasságáról. Lehet, hogy azzal éli ki a gyűlölködését, hogy megfélemlíti a másik asszonyt?
 Ezt azért nem szívesen pendítettem volna meg dr. Leidner előtt. Nehéz ügy, az ember sose tudhatja, hogy fogadják az emberek a dolgokat.
 – Nagyon örülök, hogy elmondta magának – ismételte meg dr. Leidner. – Ez jó jel. Arra mutat, hogy szereti magát és bízik magában. Én már teljesen tanácstalan voltam. Nem tudtam, mit csináljak, mi lenne a legjobb.
 Már a nyelvem hegyén volt, hogy megkérdezzem, nem gondolt-e arra, hogy diszkréten figyelmeztesse a helyi rendőrséget, de utána örültem, hogy nem szóltam el magamat.
 Ugyanis a következő dolog történt: Mr. Coleman másnap Hasszanjébe készült, hogy kihozza a munkások bérét. Magával viszi a leveleinket is, hogy még elérjék a légipostát.
 A leveleket egy fadobozba szoktuk bedobni, amely az ebédlő ablakpárkányán állt. Aznap késő este Mr. Coleman még kiszedte a dobozból a leveleket, hogy szétválogassa őket.
 Egyszer csak felkiáltott.
 – Mi az? – kérdeztem.
 Vigyorogva tartott az orrom alá egy levelet.
 – A mi Bűbáj Louise-unk… tényleg kezd bedilizni. Megcímzett valakinek egy levelet: Párizs, Franciaország – Negyvenkettedik utca… Maga mit gondol? Ez nem lehet jó, ugye? Lenne szíves odavinni neki, és megkér dezni tőle, hogy gondolta ezt? Éppen most ment lefeküdni.
 Elvettem tőle a levelet, és elszaladtam vele Mrs. Leidnerhez, aki kijavította a címzést.
 Akkor láttam először Mrs. Leidner kézírását, és egyre azon járt az eszem, hol láttam én már ezt az írást, mert határozottan ismerős volt. Csak az éjszaka kellős közepén jutott hirtelen eszembe. Betűi ugyan nagyobbak voltak és kuszábbak, de hihetetlenül hasonlítottak a névtelen levelek írására.
 Új ötletek villantak át az agyamon. Elképzelhető, hogy Mrs. Leidner maga írta azokat a leveleket? És lehetséges, hogy dr. Leidner félig-meddig sejti ezt?
 TIZEDIK FEJEZET – Szombat délután

 	Mrs. Leidner pénteken mesélte el nekem a történetét. Szombaton reggel némi hangulatváltozás érződött a levegőben.
 Mrs. Leidner nagyon fölényes volt velem, és kerülte az alkalmat, hogy négyszemközt maradjunk. Hát ez aztán nem lepett meg! Hányszor megtörtént már velem ugyanez! A hölgyekre hirtelen rájön egy bizalmassági roham, mindenfélét elmondanak az ápolónőjüknek. Aztán meg kényelmetlenül érzik magukat miatta, és azt kívánják, hogy bárcsak ne tették volna! Ilyen az emberi természet.
 Nagyon vigyáztam, hogy semmiképpen ne célozzak arra, amit elmondott nekem, még csak ne is emlékeztessem rá. Szándékosan a lehető leghétköznapibb témákra tereltem a szót.
 Mr. Coleman délelőtt elindult Hasszanjébe. Maga vezette a furgont, a leveleket hátizsákban vitte magával. Kapott egy-két megbízást is, amit az expedíció tagjai számára el kellett intéznie. Bérfizetési nap volt, be kellett tehát mennie a bankba is, és kihoznia a pénzt, mégpedig kis címletekben. Mindez sok időt vett igénybe, nem is remélte, hogy délutánnál előbb viszszaér. Többé-kevésbé azt gyanítottam, hogy alighanem Sheila Reillyvel fog ebédelni.
 Fizetésnapkor az ásatáson délután már rendszerint nem dolgoztak sokat, hiszen fél négykor kezdődött a bérfizetés.
 Abdullah, az a kisfiú, aki a cserepeket mosogatta, mint rendesen, az udvar közepén foglalatoskodott, s mint rendesen, szünet nélkül kántálta azokat a furcsa, orrhangú nótákat. Dr. Leidner és Mr. Emmott az edényekkel akartak dolgozni, amíg Mr. Coleman vissza nem jön, Mr. Carey pedig kiment az ásatáshoz.
 Mrs. Leidner a szobájába ment lepihenni. Lefektettem, mint máskor, aztán a szobámba mentem. Vittem magammal egy könyvet, mert nem voltam álmos. Körülbelül háromnegyed egy lehetett, s egész kellemesen töltöttem két órát. Kiolvastam a Halál a szanatóriumban című ponyvát – igazán nagyon izgalmas volt, bár azt hiszem, a szerzőnek fogalma sincs arról, hogyan is mennek a dolgok egy szanatóriumban! Annyi szent, hogy én még ilyen szanatóriumot nem láttam! Nagy kedvem lett volna írni neki, és néhány kérdésben jól kioktatni.
 Amikor végül letettem a könyvet (a vörös hajú szobalány volt a gyilkos, akire végig nem gyanakodtam!), és az órámra néztem, nagy meglepetéssel láttam, hogy öt perc múlva háromnegyed három.
 Fölkeltem, rendbe szedtem az uniformisomat, és kimentem az udvarra.
 Abdullah még javában sikálta a cserepeket, és danolta nyomasztó nótáját. David Emmott ott állt mellette, szétválogatta a megsikált edényeket, és a törötteket, amelyek ragasztásra szorultak, külön dobozokba rakta. Éppen indultam feléjük, amikor dr. Leidner lejött a lépcsőn a tetőről.
 – Egész jó délután volt – mondta vidáman. – Csináltam egy kis rendet. Louise örülni fog. Az utóbbi időben panaszkodott, hogy már lépni se lehet odafönt. Megyek, elmondom neki.
 Odament a felesége ajtajához, bekopogott, majd lelépett.
 Azt hiszem, vagy másfél perc telhetett el, amíg újra kijött. Véletlenül éppen az ajtóra néztem, amikor kilépett Leidner doktor. Olyan volt, mint egy lidérces álom: bement egy fürge, vidám férfi, és kijött egy részeg – tántorgott, és valami furcsa, kábult kifejezés ült az arcán.
 – Nővér… – kiáltotta furcsa, rekedt hangon. – Nővér…
 Tüstént láttam, hogy baj van, és odarohantam hozzá. Iszonyatosan nézett ki – elszürkült, rángatódzott az arca. Láttam, hogy minden pillanatban összeeshet.
 – A feleségem… – mondta. – A feleségem… Ó, édes Istenem!
 Beoldalaztam mellette a szobába. Tüstént el is akadt a lélegzetem.
 Mrs. Leidner az ágy előtt feküdt, mint valami szörnyű, odacsapott rongy csomó.
 Fölébe hajoltam. Halott volt – legalább egy órája meghalt. A halál oka nyilvánvaló volt – iszonyatos ütést kapott a homlokára, közvetlenül a jobb halántéka fölött. Nyilván fölkelt az ágyból, és állt, amikor az ütés érte.
 Nem nyúltam hozzá, csak amennyire feltétlenül szükséges volt.
 Körülnéztem a szobában, nincs-e valami, ami nyomra vezethetne, de a jelek szerint minden a helyén volt, nem nyúltak hozzá semmihez. Az ablakok be voltak csukva, és kilincsre zárva, és semmi olyan hely nem volt a szobában, ahol a gyilkos elrejtőzhetett volna. Nyilvánvalóan már réges-régen elszelelt.
 Kimentem és becsuktam magam mögött az ajtót.
 Dr. Leidner addigra már teljesen összeroskadt. David Emmott ott állt mellette, és elfehéredett arccal, kérdő tekintettel fordult felém.
 Néhány szóval elmondtam neki, mi történt.
 Mindig sejtettem, hogy elsőrangú ember, akire támaszkodni lehet, ha baj van. Tökéletesen nyugodt maradt, megőrizte az önuralmát. Kék szeme kerekre tágult, de egyébként az izgalom semmi jelét nem mutatta.
 Néhány pillanatig gondolkodott, aztán azt mondta: – Azt hiszem, a lehető leggyorsabban értesítenünk kell a rendőrséget. Billnek perceken belül meg kell jönnie. Mit csináljunk Leidnerrel?
 – Segítsen betámogatni a szobájába – mondtam. Bólintott.
 – Jobb lesz, ha előbb bezárom ezt az ajtót – mondta. Ráfordította Mrs. Leidner szobájának az ajtajára a kulcsot, aztán kivette a zárból és átnyújtotta nekem.
 – Azt hiszem, a legjobb, ha magánál lesz, nővér. No, akkor gyerünk!
 Kettesben fölemeltük dr. Leidnert, bevittük a szobájába és lefektettük az ágyra. Mr. Emmott kiment konyakért, és Miss Johnson kíséretében tért vissza.
 Miss Johnsonnak feszült és aggódó volt az arca, de fegyelmezett és gyakorlatias maradt, nyugodtan a gondjaira bízhattam dr. Leidnert.
 Kisiettem az udvarra. A furgon éppen akkor gördült be a kapualjból. Valamennyiünket megdöbbentett Bill vidám, rózsaszín arca, amint szokott „Hello, hello, helló”-jával kiugrott a kocsiból. – Itt a dohány – folytatta vidáman. – Az útonállók szabadnaposak…
 Hirtelen megtorpant és elhallgatott. – Ejnye, valami baj van? Mi van veletek? Mind úgy néztek, mintha a macska épp most kapta volna be a kanáritokat.
 Mr. Emmott kurtán válaszolt neki. – Mrs. Leidner meghalt… megölték.
 – Micsoda? – Bill mosolygós képe nevetségesen elváltozott. Dülledt szemmel meredt ránk. – Leidner mama meghalt? Ti ugrattok engem!
 – Meghalt? – kiáltott fel valaki élesen. Megfordultam, és Mrs. Mercadót pillantottam meg a hátam mögött. – Azt mondja, hogy megölték?
 – Igen – mondtam. – Meggyilkolták.
 – Nem! – tört ki belőle. – Ó, nem! Nem hiszem el! Talán öngyilkosságot követett el.
 – Öngyilkosok nem vágják fejbe magukat – mondtam szárazon. – Ez gyilkosság, abban hiba nincs, Mrs. Mercado.
 Mrs. Mercado tüstént lerogyott egy felfordított ládára.
 – Ó, de hát ez iszonyatos… iszonyatos – suttogta. Még hogy iszonyatos… hát természetesen az! Ezt tudtuk magunktól is. Az jutott eszembe, hogy talán némi lelkiismeret-furdalást érez, a halott asszony iránti gyűlölködéséért meg azért a sok komiszságért, amit mondott róla.
 – Mit fognak csinálni? – kérdezte egy-két perc múlva szinte fulladozva.
 Mr. Emmott a maga csöndes módján átvette a parancsnokságot.
 – Bill, jó lenne, ha minél gyorsabban visszamennél Hasszanjébe. Nem nagyon tudom, mi az eljárás. Legjobb lesz, ha megkeresed Maitland kapitányt, azt hiszem, ő itt a rendőrfőnök. De először kerítsd elő Reilly doktort. Ő tudni fogja, mit kell csinálni.
 Mr. Coleman bólintott. Tréfás kedve nyomban elszállt: egyszeriben nagyon fiatalnak látszott, és nagyon meg volt rémülve. Szó nélkül beugrott a furgonba, és elhajtott.
 – Azt hiszem, hajtóvadászatot kellene rendeznünk – mondta Mr. Emmott, meglehetősen bizonytalanul. Emelt hangon elkiáltotta magát: – Ibrahim!
 – Na’am.
 A háziszolga már szaladt is. Mr. Emmott mondott neki valamit arabul, mire élénk párbeszéd indult meg köztük. A fiú a jelek szerint nyomatékosan tagadott valamit.
 Végül Mr. Emmott megrökönyödve így szólt: – Azt mondja, egész délután nem járt itt egy lélek sem. Senki idegen. A fickó alighanem észrevétlenül osont be.
 – Hát persze – mondta Mrs. Mercado. – Besompolygott, amikor a fiúk nem néztek oda.
 – Igen… – mondta Mr. Emmott.
 Némi bizonytalanság volt a hangjában, ezért kérdően néztem rá.
 Most a kis edénymosó fiúhoz, Abdullahhoz fordult, és tőle kérdezett valamit.
 A gyerek hosszan és hevesen válaszolt.
 Mr. Emmott homlokán elmélyültek a töprengő ráncok.
 – Nem értem – mormolta a bajsza alatt. – Egyáltalán nem értem.
 De azt nem mondta meg, hogy mit nem ért.
 TIZENEGYEDIK FEJEZET – Különös história

 	A lehetőséghez képest ragaszkodom ahhoz, hogy csak személyes tapasztalataimat mondjam el az ügyről. Ezért átugrom a következő két óra eseményeit, Maitland kapitány, a rendőrség és dr. Reilly megérkezését. Jó nagy zűrzavar volt, kihallgatások meg minden, gondolom, a szokásos eljárás.
 	Véleményem szerint öt óra körül tértünk a lényegre, amikor dr. Reilly megkért, hogy menjek be vele az Irodába.
 Becsukta az ajtót, leült dr. Leidner karosszékébe, és intett, hogy üljek le vele szemben. – No, nővér, lássunk hozzá – mondta határozottan. – Itt valami átkozottul különös dolog történt.
 Megigazítottam a kézelőmet, és kérdőn néztem a doktorra.
 Elővette a noteszát.
 – Ez a magam megnyugtatására szolgál. Szóval, pontosan hány óra volt, amikor doktor Leidner megtalálta a felesége holttestét?
 – Azt mondhatnám, hogy majdnem pontosan háromnegyed három – mondtam.
 – És ezt honnan tudja?
 – Megnéztem az órámat, amikor fölkeltem. Akkor húsz perc híján három óra volt.
 – Hadd nézzem csak meg az óráját.
 Levettem a csuklómról és odaadtam neki.
 – Percre pontos. Pompás nő maga. Helyes, ezt tehát rögzítettük. Nos, arról mi a véleménye, Mrs. Leidner mióta lehetett akkor halott?
 – Ó, doktor úr – mondtam. – Erről igazán nem szívesen beszélnék.
 – Ne legyen már ilyen hivatalos. Azt szeretném tudni, hogy a maga becslése megegyezik-e az enyémmel.
 – Hááát, azt mondanám, hogy legalább egy órája halott volt.
 – Pontosan. Én fél ötkor vizsgáltam meg a tetemet, és hajlok arra, hogy a halál időpontját negyed kettő és háromnegyed kettő közé tegyem. Jó közelítéssel azt mondhatjuk, hogy feltehetőleg fél kettőkor történt.
 Elhallgatott, és elgondolkodva dobolni kezdett az ujjával az asztalon.
 – Átkozottul különös ez az egész história – mondta. – Tudna nekem mondani róla valamit? Azt mondja, maga lepihent? Nem hallott valamit?
 – Fél kettőkor? Nem, doktor úr. Nem hallottam semmit, se fél kettőkor, se máskor. Háromnegyed egytől majdnem háromnegyed háromig az ágyamon feküdtem, és nem hallottam a világon semmit, csak annak az arab fiúnak a döngicsélését meg azt, hogy Mr. Emmott időnként felkiabál doktor Leidnernek a tetőre.
 – Ja, az arab fiú… igen.
 Összeráncolta a homlokát.
 Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és bejött dr. Leidner meg Maitland kapitány. Maitland kapitány ravasz, szürke szemű, fontoskodó emberke volt.
 Dr. Reilly fölállt, és lenyomta dr. Leidnert a székbe.
 – Üljön le, ember, örülök, hogy bejött. Szükségünk lesz magára. Van ebben az ügyben valami roppant furcsa.
 Dr. Leidner lehajtotta a fejét.
 – Tudom. – Rám nézett. – A feleségem bevallotta az igazat Leatheran nővérnek. Ilyen körülmények között semmit sem szabad titokban tartanunk, nővér, ezért kérem, mondja el Maitland kapitánynak és Reilly doktornak, ami tegnap maga é’s a feleségem között lezajlott.
 A lehetőséghez képest szó szerint elismételtem a beszélgetést.
 Maitland kapitány időnként fel-felkiáltott. Amikor befejeztem, dr. Leidnerhez fordult.
 – És ez mind igaz, Leidner?
 – Amit Leatheran nővér elmondott magának, az szó szerint igaz.
 – Micsoda fantasztikus történet – ingatta a fejét dr. Reilly. – Elő tudja keríteni azokat a leveleket?
 Kétségkívül ott vannak a feleségem holmija közt.
 – Az asztalán levő irattáskából vette elő őket – mondtam.
 – Akkor valószínűleg most is ott vannak.
 Maitland kapitányhoz fordult. Rendszerint szelíd arca most kemény volt és szigorú.
 – Maitland kapitány, arról szó sem lehet, hogy ezt az ügyet eltussoljuk. Egyetlen dologra van szükség: hogy azt az embert elkapják és megbüntessék.
 – Azt hiszi, hogy csakugyan Mrs. Leidner első férje volt? – kérdeztem.
 – Maga nem úgy gondolja, nővér? – kérdezte Maitland kapitány.
 – Hát szerintem sok kétség fér hozzá – mondtam habozva.
 – Akárhogy is – mondta dr. Leidner –, az az ember gyilkos… és szerintem közveszélyes őrült is. Meg kell találnia, Maitland kapitány. Kell. Nem is lehet nehéz.
 – Nehezebb lehet, mint ahogy gondolja – szólt közbe lassan dr. Reilly. – Mi, Maitland?
 Maitland kapitány nem válaszolt, csak a bajuszát cibálgatta. Hirtelen összerezzentem.
 – Bocsássanak meg – mondtam –, de meg kell említenem valamit, ami talán fontos lehet.
 Elmeséltem az irakit, akit megláttunk, amikor megpróbált belesni az ablakon, meg hogy két nappal ezelőtt is láttam a ház körül lődörögni, akkor Lavigny atyából próbált kiszedni valamit.
 – Ez jó – mondta Maitland kapitány. – Ezt jegyzőkönyvbe vesszük. Ez legalább valami, amiből a rendőrség kiindulhat. A fickónak talán van valami szerepe az ügyben.
 – Valószínűleg fizetett kém lehetett – vetettem föl. – Hogy kiszaglássza, mikor tiszta a levegő.
 Dr. Reilly nyugtalanul dörzsölgette az orrát.
 – Ez a pokoli a dologban – mondta. – És ha nem volt tiszta a levegő… akkor mi van?
 Értelmetlenül bámultam rá.
 Maitland kapitány dr. Leidnerhez fordult.
 – Szeretném, ha nagyon figyelne rám, dr. Leidner. Összefoglalom az eddig ismert, bizonyított tényeket. Az ebédet tizenkét órakor szolgálták fel, és öt perccel fél egy után fejezték be. Utána a felesége Leatheran nővér kíséretében a szobájába ment, és a nővér kényelembe helyezte. Maga fölment a tetőre, és ott töltötte a következő két órát. így volt?
 – Igen.
 – Lejött maga ez alatt az idő alatt a tetőről?
 – Nem.
 – És magához fölment valaki?
 – Igen, Emmott. Elég gyakran. Ide-oda járkált köztem meg a fiú közt, aki odalenn az edényeket mosogatta.
 – Lenézett maga közben az udvarra?
 – Egyszer-kétszer, mikor Emmottnak leszóltam valamiért.
 – A gyerek minden alkalommal az udvar közepén ült, és mosogatott?
 – Igen.
 – Mennyi volt a leghosszabb idő, amit Emmott magával töltött, tehát amikor nem volt az udvaron?
 Dr. Leidner gondolkodott.
 – Ezt nehéz megmondani… talán tíz perc. Én személy szerint azt mondanám, hogy két-három perc, de tapasztalatból tudom, hogy nem valami jó az időérzékem, amikor éppen el vagyok merülve abban, amit csinálok.
 Maitland kapitány dr. Reillyre nézett, aki bólintott. – Legjobb lesz, ha belevágunk – mondta.
 Maitland kapitány elővett egy kis noteszt és kinyitotta.
 – Ide figyeljen, Leidner, felolvasom magának, hogy az expedíciójának minden egyes tagja pontosan mit csinált ma délután egy és kettő között.
 – De hát ez…
 – Várjon. Tüstént meg fogja látni, mire akarok kilyukadni. Először is Mr. és Mrs. Mercado. Mr. Mercado azt mondja, hogy a laboratóriumban dolgozott. Mrs. Mercado azt mondja, hogy a szobájában volt, és hajat mosott. Miss Johnson azt mondja, ő a nappaliban volt, és hengerpecsét-lenyomatokat készített. Mr. Reiter azt mondja, a sötétkamrában volt, lemezeket hívott elő. Lavigny atya azt mondja, a szobájában dolgozott. Ami az expedíció két fennmaradó tagját, Careyt és Colemant illeti, az előbbi kinn volt az ásatáson, az utóbbi pedig bement Hasszanjébe. Ennyit az expedíció tagjairól. Vegyük most a szolgákat. A szakács – a maguk indusa – a kapu előtt ült, az őrökkel beszélgetett, és baromfit kopasztott. Ibrahim és Manszur, a két inas, negyed kettő körül kiment a szakácshoz. Mind a ketten ott nevetgéltek és fecsegtek fél háromig… amikor a maga felesége már halott volt.
 Dr. Leidner előrehajolt.
 – Nem értem… maga rejtvényeket ad fel nekem. Mire céloz?
 – A felesége szobájába másképp is be lehet jutni, mint az udvarra vezető ajtón?
 – Nem. Van két ablak, de erős rács van rajtuk… és amellett, azt hiszem, be is voltak csukva.
 Kérdően nézett rám.
 – Csukva és kilincsre zárva – mondtam készségesen.
 – Akárhogy is volt – mondta Maitland kapitány –, még ha nyitva lettek volna is, akkor sem hatolhatott volna be vagy távozhatott volna rajtuk keresztül senki. Erről az embereim meg én megbizonyosodtunk. Ugyanez a helyzet a kifelé, a földekre nyíló összes többi ablakokkal. Valamennyin vasrács van, és a rácsok jó állapotban vannak. Ahhoz, hogy egy idegen a felesége szobájába jusson, a boltíves kapualjon át kellett bejönnie az udvarra. De az őrség, a szakács és az inasok egybehangzóan bizonyítják, hogy senki sem jött be. Dr. Leidner felpattant.
 – Mit akar ezzel mondani? Mit akar ezzel mondani?
 – Szedje össze magát, ember – mondta dr. Reilly csöndesen. – Tudom, hogy ez megrázkódtatás magának, de szembe kell nézni vele. A gyilkos nem kívülről jött… így hát belülről kellett jönnie. Igen valószínű, hogy Mrs. Leidnert az expedíció valamelyik tagja gyilkolta meg.
 TIZENKETTEDIK FEJEZET – „Nem hiszem el…”

 	– Nem! Nem!
 Dr. Leidner fölugrott, és izgatottan elkezdett le-föl járkálni.
 – Amit maga mond, az lehetetlen, Reilly. Teljesen
 lehetetlen. Közülünk valaki? Hiszen az expedíció min
 den tagja imádta Louise-t! 	Dr. Reilly fura kis grimaszra húzta a szája sarkát. Az adott körülmények között nehéz lett volna bármit is mondania, de ha hallgatás valaha ékesen szóló volt, akkor az övé most az volt.
 	– Teljesen lehetetlen – ismételte meg dr. Leidner. – Valamennyien rajongtak érte. Louise-ban csodálatos varázserő volt. Mindenki érezte.
 Dr. Reilly köhintett.
 – Bocsásson meg, Leidner, de hát ez végül is csak a maga véleménye. Ha az expedíció valamelyik tagja nem szerette a feleségét, ezt természetesen nem verte nagy dobra.
 Dr. Leidner ettől kissé elkeseredett.
 – Igaz… teljesen igaz. De akkor is, Reilly, szerintem maga téved. Én biztos vagyok benne, hogy Louise-t mindenki szerette. – Egy-két percig hallgatott, aztán kitört: – Alantas elképzelés ez, Reilly. Teljesen… teljesen hihetetlen.
 – Az ember nem térhet ki a… ööö… tények elől – mondta Maitland kapitány.
 – Tények? Tények? Hazugságok, egy indus szakács meg két arab szolga hazudozása. Maga éppúgy ismeri ezeket a fickókat, Reilly, mint én, és maga is, Maitland. Az igazság, mint olyan, semmit se jelent nekik. Csupa udvariasságból azt mondják, amit az ember hallani szeretne.
 – Ebben az esetben – mondta dr. Reilly szárazon – azt mondják, amit a legkevésbé szeretnénk hallani. Amellett én elég jól ismerem a maga házában dívó szokásokat. A kapu előtt afféle klub alakul ki. Valahányszor én délután kijöttem ide, mindig ott találtam a személyzet legnagyobb részét. Ott érzik magukat a legotthonosabban.
 – No, mindegy, én akkor is azt hiszem, hogy magát elragadja a fantáziája. Miért ne juthatott volna be ide, és rejtőzhetett volna el valahol az az ember… az a sátán?
 – Elismerem, hogy ez nem teljesen lehetetlen – mondta dr. Reilly hűvösen. – Tételezzük fel, hogy egy idegen valahogy besurranhatott, észrevétlenül. De egészen a kedvező pillanatig el kellett volna bújnia (és Mrs. Leidner szobájában kétségkívül nem bújhatott el, ott nincs rejtekhely), aztán vállalnia a kockázatot, hogy meglátják, amikor bemegy a szobába vagy amikor kijön… hiszen Emmott meg a gyerek szinte egész idő alatt ott voltak az udvaron.
 – A gyerek. Megfeledkeztem a gyerekről – mondta dr. Leidner. – Okos kisfiú. De hát Maitland, a gyereknek csak látnia kellett a gyilkost, amikor bement a feleségem szobájába?
 – Ezt tisztáztuk. A fiú egész délután az edényeket mosogatta, kivéve egy kis időközt. Valamikor fél kettő körül – Emmott nem tudta ennél pontosabban megmondani – Emmott fölment a tetőre, és tíz percig ott maradt magával. így volt?
 – Igen. Én nem tudtam megmondani magának, hogy pontosan mikor volt, de olyantájban kellett lennie.
 – Helyes. Nos, ez alatt a tíz perc alatt a fiú kapott az alkalmon, és kisétált a többiekhez a kapu elé, fecsegni egy kicsit. Amikor Emmott lejött, látta, hogy a fiú nincs a helyén, mérgesen utánakiabált, és megkérdezte tőle, hogy képzeli, hogy csak úgy otthagyja a munkát. Én úgy látom, hogy a gyilkosnak ez alatt a tíz perc alatt kellett megölnie Mrs. Leidnert.
 Dr. Leidner felnyögött, és a kezébe temette az arcát. Most dr. Reilly vette át a szót. Halk és tárgyilagos volt a hangja.
 – Az időpont megfelel az én vizsgálatom eredményének – mondta. – Amikor megvizsgáltam, Louise körülbelül három órája volt halott. Az egyetlen kérdés, hogy kitette.
 Csönd lett. Dr. Leidner fölegyenesedett a székében, és végigsimított a homlokán.
 – Elismerem, meggyőzően hangzik, amit mond, Reilly – mondta halkan. – Kétségkívül úgy tűnik, mintha itt úgynevezett „belső munkával” volna dolgunk.
 De meg vagyok róla győződve, hogy itt valahol valami hiba van. Kézenfekvő; de kell, hogy valami hiba legyen benne. Először is, amit maga föltételez, az két dolog megdöbbentő, véletlen egybeesése lenne.
 – Fura, hogy éppen így fogalmazza meg – mondta dr. Reilly.
 Dr. Leidner ügyet sem vetett rá. – A feleségem fenyegető leveleket kap – folytatta. – Okkal fél valakitől, egy bizonyos férfitól. Aztán… aztán meggyilkolják. És maga azt akarja velem elhitetni, hogy… hogy nem az a férfi, hanem valaki egészen más ölte meg! Szerintem ez nevetséges.
 – Annak látszik, igen – mondta dr. Reilly tűnődve.
 Maitland kapitányra nézett. – Véletlenek összejátszása, mi? Mit szól ehhez, Maitland? Helyesli az ötletemet? Vessük fel Leidnernek?
 Maitland kapitány bólintott.
 – Rajta – mondta kurtán.
 – Hallott maga valaha egy Hercule Poirot nevű emberről, Leidner?
 Dr. Leidner értetlenül bámult rá.
 – Igen, azt hiszem, hallottam a nevét – mondta bizonytalanul. – Egy bizonyos Mr. Van Aldin beszélt róla egyszer, égig dicsérte. Magándetektív, ugye?
 – Igen,ő az.
 – De hiszen az Londonban él, hogy segíthetne rajtunk?
 – Londonban él, az igaz – mondta Reilly –, de éppen itt van a véletlen. Most nem Londonban van, hanem Szíriában. Bagdad felé tart, ér holnap fog átutazni Hasszánján!
 – Ki mondta ezt magának?
 – Jean Berat, a francia konzul. Tegnap este nálunk; vacsorázott, és ő mesélt Poirot-ról. Valami katonai botrányt tisztázott Szíriában. Átutazik itt, mert el akar látogatni Bagdadba, aztán Szírián át tér vissza London – ba. Mi ez, ha nem a véletlenek egybeesése?
 Dr. Leidner egy pillanatig habozott, aztán bocsánatkérően nézett Maitland kapitányra.
 – Maga mit gondol, Maitland?
 – Örülnék a segítségnek – vágta rá Maitland kapitány. – Az embereim kitűnő kopók, ha arról van szó, hogy át kell fésülni a vidéket, és vérbosszúügyeket kell kinyomozni, de őszintén szólva, Leidner, ez az ügy a maga feleségével, ez meghaladja az én képességeimet. Átkozottul kacifántosnak látszik az egész. Nagyon örülnék, ha ez a fickó belekukkantana a dologba.
 – Azt ajánlja, hogy forduljak Poirot-hoz segítségért? – kérdezte dr. Leidner. – És ha elutasít?
 – Nem fogja elutasítani – mondta dr. Reilly.
 – Honnan tudja?
 – Mert én is szakember vagyok, ha más szakmában is. Ha egy igazán bonyolult eset… mondjuk egy szövődményes agyhártyagyulladás kerül az utamba, és hívnak, hogy segítsek, képtelen lennék visszautasítani. Ez nem közönséges bűncselekmény, Leidner.
 – Nem – mondta dr. Leidner, és hirtelen fájdalmasan megrándult az ajka. – Akkor lenne szíves az én nevemben megkeresni azt a Hercule Poirot-t, Reilly?
 – Szívesen.
 Dr. Leidner csak egy kézmozdulattal mondott köszönetet.
 – Nem – mondta lassan –, még most sem tudom, felfogni, hogy Louise meghalt.
 Nem bírtam tovább.
 – Ó, doktor Leidner – tört ki belőlem. – El sem tudom mondani, milyen szörnyen érzem magam! Olyan csúnya kudarcot vallottam, nem teljesítettem a kötelességemet. Az volt a dolgom, hogy vigyázzak Mrs. Leidnerre… hogy megóvjam a bajtól! Dr. Leidner komoran rázta a fejét.
 – Nem, nővér, nem, nincs miért szemrehányást tennie magának – mondta lassan. – Az én hibám. Isten bocsássa meg nekem. Nem hittem el… egész idő alatt nem hittem el… egy pillanatig sem, nem is álmodtam, hogy igazán veszélyben van. – Fölállt, rángatódzott az arca. – Hagytam a halálba menni! Igen, hagytam a halálba menni, mert nem hittem el…
 Kitámolygott a szobából. Dr. Reilly rám nézett.
 – Én is meglehetősen bűnösnek érzem magam – mondta. – Én azt hittem, a derék hölgy csak a férje idegeivel játszik.
 – Én sem vettem igazán komolyan – vallottam be.
 – Mind a hárman tévedtünk – mondta dr. Reilly komoran.
 – Úgy látszik – bólintott Maitland kapitány.
 TIZENHARMADIK FEJEZET – Hercule Poirot megérkezik

 	Nem hiszem, hogy valaha is elfelejteném azt a percet, amikor megláttam Hercule Poirot-t. Persze később aztán megszoktam, de az első pillanatban nagyon meghökkentett, és azt hiszem, mindenki ugyanezt érezhette!
 	Én nem is tudom, mit képzeltem – valami Sherlock Holmes-szerűt: magas, karcsú termetet, markáns, intelligens arcot. Azt persze tudtam, hogy Poirot külföldi, de azt azért nem vártam, hogy annyira idegenszerű legyen, ha tudják, hogy mire gondolok.
 	Az embernek egyszerűen nevetni lett volna kedve, amikor meglátta! Ilyet csak színpadon vagy moziban lát az ember. Először is szerintem aligha lehetett magasabb százhatvanötnél – fura kis köpcös emberke, elég öreg, no, és az a tojásfej meg az a hatalmas bajusz! Olyan volt, mint egy fodrász valami bohózatban!
 	És ennek az embernek kell kiderítenie, hogy ki ölte meg Mrs. Leidnert!
 Azt hiszem, fanyalgásomból meglátszott valami az arcomon, mert Mr. Poirot fura hunyorítással szinte azonnal megszólított: – Maga nincs tőlem elragadtatva, ugye, ma soeur? Ne felejtse el: a puding csak akkor igazolja magát, amikor megeszik.
 Gondolom, azt akarta mondani, a puding próbája, hogy ehető.
 Hát ez a mondás nagyon is igaz, de azt nem mondhatnám, hogy én túlságosan bizakodtam volna!
 Dr. Reilly hozta ki a kocsiján, vasárnap, nem sokkal ebéd után, és első dolga volt, hogy megkért minket, gyűljünk valamennyien össze.
 Meg is jelentünk mind az ebédlőben, és körülültük az asztalt. Mr. Poirot ült az asztalfőn, egyik oldalán dr. Leidner, a másikon dr. Reilly.
 Amikor már mind összeverődtünk, dr. Leidner megköszörülte a torkát, és a maga szelíd, tétova modorában megszólalt:
 – Azt hiszem, valamennyien hallottak már M. Hercule Poirot-ról. A mai napon érkezett átutazóban Hasszanjébe, és volt szíves megszakítani az útját, hogy segítségünkre legyen. Az iraki rendőrség és Maitland mindent megtesz, amit csak tud, ebben biztos vagyok, ile… de az ügynek vannak olyan körülményei… – itt egy kissé belezavarodott, és segélykérő pillantást vetett dr. Reillyre –, szóval úgy látszik, esetleg nehézségek merülhetnek fel.
 – Tehát nem minden tiszta és világos… így van? – kérdezte az asztalfőn ülő emberke. Nohát, hisz ez még angolul sem tud tisztességesen!
 – Ó, el kell őt kapnunk! – kiáltott fel Mrs. Mercado. – Elviselhetetlen lenne, ha megúszná!
 Észrevettem, hogy a kis idegen alaposan megnézi Mrs. Mercadót.
 – Őt? Ki az az ő, madame! – kérdezte.
 – Ó, hát természetesen a gyilkos.
 – Aha! A gyilkost – bólintott Hercule Poirot.
 Úgy beszélt, mintha a gyilkos teljesen érdektelen volna!
 – Azt hiszem – mondta –, önök közül valószínűleg még senki nem került kapcsolatba gyilkossági üggyel, így van?
 Ezt általánosan elismertük. Hercule Poirot elmosolyodott.
 – Tehát világos, hogy még az ábécéjét se értik a helyzetnek. Kellemetlenségek vannak ilyenkor! Igen, egy csomó kellemetlenség. Először is ott van a gyanú.
 – Gyanú?
 Miss Johnson volt a közbeszóló. Mr. Poirot elgondolkodva mérte végig. Úgy véltem, elismerést látok a tekintetében. Úgy nézett rá, mintha azt mondaná: „No, végre egy értelmes, intelligens ember!”
 – Igen, mademoiselle – mondta. – Gyanú! Mondjuk ki kereken. Maguk itt ebben a házban mindnyájan gyanúsak. A szakács, az inas, a konyhalegény, az edénymosó gyerek… igen, és az expedíció valamennyi tagja is.
 Mrs. Mercado fölpattant, rángatódzott az arca.
 – Hogy merészel! Hogy mer ilyet mondani! Ez förtelmes… ez elviselhetetlen! Doktor Leidner… maga csak ül itt, és hagyja… hagyja, hogy ez az ember…
 – Kérem, próbáljon meg nyugodtan viselkedni, Marie! – mondta dr. Leidner fáradtan.
 De Mr. Mercado is fölállt. Reszketett a keze, és véreres volt a szeme.
 – Nekem is ez a véleményem. Ez fölháborító… sértés…
 – Nem, nem – mondta Mr. Poirot. – Dehogy sértegetem én önöket. Én csupán azt kérem, nézzenek szembe a tényekkel. Annak a háznak, amelyben gyilkosságot követtek el, minden lakója bizonyos mértékig gyanúba kerül. Kérdezem önöket, miféle bizonyíték van arra egyáltalán, hogy a gyilkos kívülről jött?
 – De hát az csak természetes! – kiáltotta Mrs. Mercado. – Az a logikus! Hiszen… – elhallgatott, aztán halkabban folytatta: – Minden más hihetetlen volna! – Kegyednek kétségkívül teljesen igaza van, madame – hajolt meg feléje Poirot. – Én csupán azt szeretném megmagyarázni, hogy hogyan kell hozzáfogni a dologhoz. Először meg kell bizonyosodnom róla, hogy ebben a szobában mindenki ártatlan. Utána keresem másutt a gyilkost. – Nem lehetséges, hogy akkor már egy kicsit késő lesz? – kérdezte nyájasan Lavigny atya. – A teknősbéka, monpére, megelőzte a nyulat. Lavigny atya vállat vont.
 – A kezében vagyunk – mondta beletörődőén. – Győződjék meg hát róla minél hamarabb, hogy ártatlanok vagyunk ebben az iszonyatos ügyben.
 – A lehető leggyorsabban. Kötelességem volt világossá tenni önök előtt a helyzetet, hogy ne sértődjenek meg, ha esetleg holmi szemtelen kérdéseket teszek föl.
 Talán az egyház lenne szíves jó példával elől járni, mon pere?
 – Kérdezzen tőlem, amit csak óhajt – mondta Lavigny atya komoran.
 – Ez az első idény, amelyet itt tölt?
 – Igen.
 – És mikor érkezett?
 – Majdnem pontosan három hete, azaz február huszonhetedikén.
 – Honnan?
 – Karthágóból, a karmeliták kolostorából.
 – Köszönöm, mon pere. Ismerte Mrs. Leidnert, mielőtt idejött?
 – Nem, soha nem láttam, amíg itt meg nem ismerkedtem vele.
 – Lenne szíves elmondani, hogy mit csinált a tragédia időpontjában?
 – Ékírásos agyagtáblákkal dolgoztam a szobámban. Észrevettem, hogy Poirot-nak ott van a könyöke mellett az épület vázlatos alaprajza.
 – Ez a délnyugati sarokban levő szoba, amely megfelel a másik oldalon Mrs. Leidner szobájának?
 – Igen.
 – Mikor ment be a szobájába?
 – Ebéd után. Körülbelül öt perccel háromnegyed egy előtt.
 – És ott is maradt… meddig?
 – Valamivel három óra előttig. Hallottam, hogy a furgon megjött… aztán hallottam, hogy újra elhajt. Kíváncsi lettem, hogy miért, és kijöttem megnézni.
 – Ez alatt az idő alatt elhagyta a szobáját?
 – Nem, egyszer sem.
 – És nem látott vagy hallott valamit, ami kapcsolatban lehet a tragédiával?
 – Nem.
 – Az ön szobájából nem nyílik ablak az udvarra?
 – Nem, mind a két ablak kifelé nyílik, a földekre.
 – Hallott abból egyáltalán valamit, ami az udvaron történt?
 – Nem sokat. Azt hallottam, amikor Emmott elment a szobám ajtaja előtt, és fölment a tetőre. Ez egyszer vagy kétszer fordult elő.
 – Vissza tudna rá emlékezni, hogy mikor?
 – Nem, sajnos, nem. Elmerültem a munkámban.
 Kis szünet következett, aztán Poirot azt mondta: – Tudna mondani valamit, ami fényt deríthetne az ügyre? Nem vett észre például valamit a gyilkosságot megelőző napokban?
 Úgy látszott, mintha Lavigny atya kissé kényelmetlenül érezné magát. Félig-meddig kérdő tekintetet vetett dr. Leidnerre.
 – Ez meglehetősen nehéz kérdés, monsieur – mondta komoran. – Ha már megkérdezi, azt az őszinte választ kell adnom, hogy véleményem szerint Mrs. Leidner nyilvánvalóan nagyon félt valakitől vagy valamitől. Minden idegen határozottan idegesítette. Úgy képzelem, kellett hogy valami oka legyen az idegességének…de tudni nem tudok semmit. Mrs. Leidner nem fogadott a bizalmába.
 Poirot megköszörülte torkát, és a kezében tartott jegyzeteket tanulmányozta.
 – Úgy hallottam, két nappal ezelőtt volt valami riadalom, valami betörés?
 Lavigny atya igenlően válaszolt, és részletesen elismételte a történetet, hogy fényt látott a lelettárban, de utánnaaztán hiába keresték a betörőt.
 – Azt hiszi, nemde… hogy illetéktelen személy tartózkodott a helyiségben?
 – Nem tudom, mit gondoljak – mondta Lavigny atya őszintén. – Semmi sem hiányzott, semmit sem mozdítottak el a helyéről. Lehet, hogy valamelyik inas volt…
 – Vagy az expedíció valamelyik tagja?
 – Vagy az expedíció valamelyik tagja. De ebben az esetben az illetőnek semmi oka nem lehetett rá, hogy ezt eltitkolja.
 – De éppúgy lehetett idegen is, kívülről?
 – Alighanem.
 – Ha föltesszük, hogy valóban idegen járt a helyiségben, sikerülhetett volna-e másnap egész nap, a következő nap délutánjáig elrejtőznie?
 Ezt a kérdést félig Lavigny atyához, félig dr. Leidner-hez intézte. Mindketten alaposan átgondolták a dolgot.
 – Alig hinném, hogy ez lehetséges – mondta végül kissé vonakodva dr. Leidner. – El sem tudom képzelni, hol rejtőzhetett volna el. És maga, Lavigny atya?
 – Nem, én sem.
 A jelek szerint mindkettőjüknek nehezére esett elvetni a gondolatot.
 Poirot Miss Johnsonhoz fordult.
 – És kegyed, mademoiselle? Kegyed elképzelhetőnek tart egy ilyesféle feltételezést?
 Miss Johnson pillanatnyi gondolkodás után megrázta a fejét.
 – Nem – mondta. – Nem. Hol tudna itt valaki elbújni?.. Minden szobában lakik valaki, és különben is, alig van bennük bútor. A sötétkamrában, a rajzteremben, a laboratóriumban dolgoztak másnap… és ezekben ai szobákban is jártunk. Nincsenek eldugott sarkok, se beépített szekrények. Talán a személyzettel összejátszva…
 – Ez lehetséges, de valószínűtlen – mondta Poirot.
 Újra Lavigny atyához fordult.
 – Fölmerül még egy kérdés. Leatheran nővér valamelyik nap látta önt odakint egy férfival beszélgetni. Már előzőleg észrevette, hogy ugyanaz a férfi megpróbál beleselkedni az egyik ablakon. Valószínűnek látszik, hogy az a férfi szándékosan ólálkodott a ház körül.
 – Ez természetesen lehetséges – mondta Lavigny atya elgondolkodva.
 – Ön szólította meg azt az embert, vagy ő szólította meg önt?
 Lavigny atya ezen egy-két percig gondolkodott.
 – Azt hiszem… igen, biztos vagyok benne, hogy ő szólított meg.
 – Mit mondott?
 Lavigny atya erőlködve próbált visszaemlékezni.
 – Azt hiszem, valami olyasmit kérdezett, hogy ez-e az amerikai expedíció háza. Aztán valami olyasmit mondott, hogy az amerikaiak sok embernek munkát adnak. Igazából nem értettem valami jól, de megpróbáltam szóba elegyedni vele, hogy fejlesszem arabtudásomat. Gondoltam, ez a városi ember talán jobban meg fog érteni, mint az ásatáson dolgozó munkások.
 – Beszélgettek még másról is?
 – Amennyire emlékszem rá, azt mondtam, hogy Hasszanje nagy város… aztán megegyeztünk abban, hogy Bagdad még nagyobb… és azt hiszem, megkérdez te, hogy örmény vagy szír katolikus vagyok-e… valami ilyesmit.
 Poirot bólintott.
 – Le tudná írni azt az embert?
 Lavigny atya újra töprengve ráncolta a homlokát.
 – Elég alacsony volt – mondta végül –, és köpcös.
 Feltűnőén kancsított, és elég világos volt az arcbőre. Mr. Poirot hozám fordult. – Kegyed is így írná le?- kérdezte.
 – Nem egészen – mondtam habozva. – Én azt mondanám, hogy inkább magas, mint alacsony, és nagyon sötét bőrű. Amellett nekem inkább karcsúnak tűnt. Nem vettem észre, hogy kancsal lett volna.
 Mr. Poirot lemondóan vonta meg a vállát.
 – Ez mindig így van! Ha a rendőrségen dolgoznának, önök is tudnák! Ha két különböző személy írja le ugyanazt az embert… sose egyezik. Minden részletében ellentmond.
 – A kancsalságban meglehetősen biztos vagyok – mondta Lavigny atya. – A többiben lehet, hogy Leatheran nővérnek van igaza. Mellesleg, amikor azt mondtam, hogy világos bőrű, úgy értettem, hogy irakinak világos. A nővér ezt alighanem sötét bőrűnek nevezné.
 – Nagyon sötét bőrű volt – mondtam makacsul. – Olyan piszkos sötétsárga színű.
 Láttam, hogy dr. Reilly az ajkába harap, és elmosolyodik. Poirot mindkét kezét a magasba emelte.
 – Passons! – mondta. – Ez az ólálkodó idegen… lehet, hogy fontos, lehet, hogy nem. Mindenesetre elő kell keríteni. Folytassuk a vizsgálódást.
 Egy pillanatig habozott, tanulmányozta az asztal körül feléje forduló arcokat, aztán gyors főbólintással kiválasztotta magának Mr. Reitert.
 – Nosza, barátom – mondta. – Számoljon be nekünk, mit csinált tegnap délután.
 Mr. Reiter kövérkés, rózsaszín arca bíborpirosra gyúlt.
 – Én?
 – Igen, maga. Először is, a neve? Életkora?
 – Carl Reiter, huszonnyolc éves vagyok.
 – Amerikai… igen?
 – Igen, Chicagóból jöttem.
 – Ez az első évadja itt?
 – Igen. Én vagyok a fotós.
 – Aha, igen. Es tegnap délután? Mivel foglalatoskodott?
 – Hát… legnagyobbrészt a sötétkamrában voltam.
 – Legnagyobbrészt?
 – Igen. Először előhívtam egypár lemezt. Utána meg beállítottam egypár tárgyat, hogy lefényképezzem.
 – Odakinn?
 – Ó, nem, a fotósszobában.
 – A sötétkamra a fotósszobából nyílik?
 – Igen.
 – Így hát ki se jött a fotósszobából?
 – Nem.
 – Észrevett valamit abból, ami az udvaron zajlott?
 A fiatalember a fejét rázta.
 – Nem vettem én észre semmit – magyarázta. – El voltam foglalva. Hallottam, amikor visszajött a kocsi, és amint abba tudtam hagyni, amit éppen csináltam, kimentem megnézni, nem jött-e postám. Akkor… akkor hallottam.
 – És mikor kezdett el a fotósszobában dolgozni?
 – Egy óra előtt tíz perccel.
 – Ismerte Mrs. Leidnert, mielőtt csatlakozott ehhez az expedícióhoz?
 A fiatalember a fejét rázta.
 – Nem, uram. Soha életemben nem láttam, amíg ide nem jöttem.
 – Tudna mondani valamit, valami olyan mozzanatot, akármilyen csekélységet is, ami esetleg segíthetne?
 Carl Reiter a fejét rázta.
 – Azt hiszem, a világon semmit sem tudok, uram – mondta tehetetlenül.
 – Mr. Emmott?
 David Emmott kellemes, lágy amerikai hangján világosan és tömören adta elő mondókáját. – Az edényekkel dolgoztam háromnegyed egytől háromnegyed háromig… felügyeltem az edénymosó fiúra, Abdullahra, osztályoztam az edényeket, és időnként fölmentem a tetőre, dr. Leidnernek segíteni.
 – Hányszor ment föl a tetőre?
 – Azt hiszem, négyszer.
 – És mennyi időre?
 – Általában csak pár percre. De egyik alkalommal, amikor már több mint félórája dolgoztam, tovább maradtam, úgy tíz percig… megbeszéltük, mit tartsunk meg, és mit hajítsunk ki.
 – És úgy hallottam, hogy amikor lejött, a fiú nem volt a helyén.
 – Így van. Mérgesen utána kiabáltam, és vissza is jött, a kapualjból. Kiment fecsegni a többiekkel.
 – Ez volt az egyetlen alkalom, amikor otthagyta a munkáját?
 – Egyszer-kétszer felküldtem a tetőre, edényekkel.
 – Azt a kérdést aligha szükséges feltennem magának, Mr. Emmott – mondta Poirot komoran –, hogy látott-e ez alatt az idő alatt valakit Mrs. Leidner szobájába bemenni vagy onnan kijönni?
 Mr. Emmott habozás nélkül válaszolt. – Nem láttam az égvilágon senkit. Még csak az udvarra se jött ki senki az alatt a két óra alatt, amíg dolgoztam.
 – És legjobb tudomásom szerint fél kettő volt, amikor mind maga, mind a fiú elhagyták a helyüket, és az udvar üres lett?
 – Olyantájt lehetett. Pontosan persze nem tudnám megmondani.
 Poirot Reilly doktorhoz fordult.
 – Ez megegyezik azzal az időponttal, amikorra ön a halál bekövetkeztét teszi?
 – Igen – mondta dr. Reilly.
 Mr. Poirot megsimogatta hatalmas, kunkori bajuszát.
 – Azt hiszem, elfogadhatjuk – mondta komoran –, hogy Mrs. Leidnert ez alatt a tíz perc alatt érte a halál.
 TIZENNEGYEDIK FEJEZET – Közülünk valaki?

 	Egy pillanatra csönd lett – s mintha a borzadály hulláma futott volna végig a szobán.
 Azt hiszem, ez volt az a pillanat, amikor hinni kezdtem dr. Reilly elméletének helyességében.
 Éreztem, hogy a gyilkos köztünk van, ott, a szobában. Ott ül köztünk
 – és figyel. Közülünk valaki.
 Talán Mrs. Mercado is ezt érezte. Mert hirtelen élesen, kurtán felsikoltott.
 – Nem tehetek róla – zokogta. – Én… ez olyan iszonyatos!
 – Bátorság, Marie – mondta a férje.
 Bocsánatkérően nézett ránk.
 – Marie olyan érzékeny. Annyira szívére veszi a dolgokat.
 – Én… én úgy szerettem Louise-t – zokogta Mrs. Mercado. Nem tudom, hogy az érzéseim meglátszottak-e az arcomon, de egyszer csak rájöttem, hogy Mr. Poirot rám néz, és finoman elmosolyodik.
 Hűvös pillantást vetettem rá, mire tüstént folytatta a kérdezősködést.
 – Elmondaná nekem, madame – fordult Mrs. Mercadóhoz –, hogy hogyan töltötte a tegnap délutánt?
 – Hajat mostam – szipogta Mrs. Mercado. – Olyan szörnyű. Az egészről nem tudtam semmit. Jókedvem volt, és teljesen lekötött, amit csináltam.
 – A szobájában volt?
 – Igen.
 – És ki se lépett onnan?
 – Nem. Amíg meg nem hallottam, hogy megjött a kocsi, addig nem. Akkor kimentem, és hallottam, hogy mi történt. Ó, szörnyű volt!
 – Meglepte a dolog kegyedet?
 Mrs. Mercado abbahagyta a sírást. Sértődötten nyílt kerekre a szeme.
 – Hogy érti ezt, M. Poirot? Csak nem azt akarja mondani…
 – Hogy kellene értenem, madame? Épp az előbb mondta el nekünk, mennyire szerette Mrs. Leidnert. Esetleg mondhatott valamit kegyednek, bizalmasan.
 – Ó, értem. Nem… nem, szegény Louise soha nem mondott el nekem semmit… mármint nem mondott semmit konkrétan. Azt persze láttam, hogy nagyon ideges, és iszonyúan aggódik. És aztán furcsa dolgok történtek… az a kéz, ami kocogtatott az ablakán, meg minden.
 – Úgy emlékszem, erre azt mondta, hogy képzelődés – vágtam közbe. Képtelen voltam befogni a számat.
 Örömmel láttam, hogy egy pillanatra mintha megzavarodott volna.
 Megint észrevettem, hogy Mr. Poirot felém pillant, s a tekintetén látszott, hogy mulat a dolgon.
 Poirot tárgyilagosan összefoglalta az elhangzottakat.
 – Tehát arról van szó, madame, hogy kegyed hajat mosott… nem látott semmit, és nem hallott semmit. Van esetleg valami, amiről úgy gondolja, hogy a segítségünkre lehet?
 Mrs. Mercado gondolkodás nélkül válaszolt.
 – Nincs, egyáltalán nincs. Teljesen rejtélyes az egész! De szerintem nem kétséges… egyáltalán nem kétséges, hogy a gyilkos kívülről jött. Hiszen ez logikus!
 Poirot most a férjhez fordult.
 – És önnek, monsieur, önnek mi mondanivalója van?
 Mr. Mercado idegesen kezdett a mondókájába. Tanácstalanul cibálgatta a szakállát.
 – Így kellett lennie. így kellett lennie – mondta. – Hiszen hogyan akart volna valaki neki rosszat? Olyan kedves volt… olyan finom… – Megrázta a fejét. – Akárki ölte meg, csak valami mániákus őrült lehetett… igen, egy mániákus!
 – És ön, monsieur, ön mivel töltötte tegnap a délutánt?
 – Én? – bámult rá üres tekintettel Mr. Mercado.
 – A laboratóriumban voltál, Joseph – igazította el a felesége.
 – Ja, igen, ott voltam… ott voltam. A szokásos leendőimmel.
 – Hány órakor ment oda?
 Erre megint csak tehetetlenül, kérdően nézett Mrs. Mercadóra.
 – Tíz perccel egy óra előtt, Joseph.
 – Ó, igen, tíz perccel egy óra előtt.
 – Kijött közben egyáltalán az udvarra?
 – Nem… nem hinném. – Elgondolkodott. – Nem, biztos vagyok benne, hogy nem.
 – Mikor értesült a tragédiáról?
 – Amikor a feleségem bejött, és elmondta. Iszonyatos volt… megdöbbentő. Alig tudtam elhinni. Még most is alig tudom elhinni. – Hirtelen elfogta a remegés. – Borzasztó… borzasztó…
 Mrs. Mercado gyorsan odalépett mellé.
 – Igen, igen, Joseph, mindnyájan ezt érezzük. De nem szabad elengednünk magunkat. Ez nagyon megnehezíti szegény doktor Leidnernek a dolgot.
 Láttam, hogy dr. Leidner arcát görcsbe rántja a fájdalom, és sejtettem, hogy nem könnyű ezt az érzelgős hangot elviselnie. A szeme sarkából mintegy könyörgően pillantott Poirot-ra. Poirot gyorsan vette a lapot.
 – Miss Johnson? – mondta.
 – Én, sajnos, nagyon keveset tudok mondani – felelte Miss Johnson. Kulturált, jól nevelt hangja megnyugtató volt Mrs. Mercado fülhasogató szopránja után. – Én a nappaliban dolgoztam… plasztilinlenyomatot készítettem néhány pecséthengerről.
 – És nem látott és nem hallott semmit?
 – Nem.
 Poirot gyors pillantással mérte végig. Az ő fülét is megütötte valami, ami az enyémet is – valami enyhe bizonytalanság.
 – Egészen bizonyos ebben, mademoiselle? Nincsen valami, amire csak homályosan emlékszik?
 – Nincs… tulajdonképpen nincs…
 – Valami, amit, mondjuk, úgy a szeme sarkából látott, és szinte alig vett róla tudomást?
 – Nem, egészen biztosan nincs – válaszolta Miss Johnson határozottan.
 – Akkor valami, amit hallott. Aha, igen, nem egészen biztos benne, hogy hallotta-e vagy sem?
 Miss Johnson kurtán, bosszúsan fölnevetett.
 Sarokba szorít, M. Poirot. Arra biztat, hogy elmondjak valamit, amit talán csak képzeltem.
 – Akkor tehát volt valami, amit kegyed – mondjuk így – képzelt?
 Miss Johnson lassan, szavait tárgyilagosan mérlegelve szólalt meg. – Úgy képzelem – azóta –, hogy valamikor a délután folyamán, egyszer egy nagyon halk kiáltást hallottam. Jobban mondva, azt merem állítani, hogy hallottam. De hát a nappaliban minden ablak nyitva volt, és az ember mindenféle hangokat hallhat, az emberek ott dolgoztak kinn az árpaföldeken. De tudja… azóta… nem tudom kiverni a fejemből a gondolatot, hogy… hogy Mrs. Leidnert hallottam. És ettől meglehetősen rosszul érzem magamat. Mert ha felugróm és átrohanok a szobájába… szóval, ki tudja? Lehet, hogy idejében érkeztem volna…
 Dr. Reilly ellentmondást nem tűrően vágott közbe.
 – Ugyan már, nehogy ilyesmit vegyen a fejébe. Nekem semmi kétségem nincs afelől, hogy Mrs. Leidnert (már bocsásson meg, Leidner) szinte azonnal leütötték, amint az az ember behatolt a szobájába, és hogy az az ütés megölte. Nem volt második ütés. Különben lett volna ideje segítségért kiáltani.
 – Akkor is, elcsíphettem volna a gyilkost – mondta Miss Johnson.
 – Mikor volt ez, mademoiselle? – kérdezte Poirot. – Fél kettő körül?
 – Akkortájt lehetett… igen – mondta Miss Johnson némi gondolkodás után.
 – Ez akkor elképzelhető lenne – mondta Poirot elgondolkodva. – Semmi mást nem hallott… például ajtónyílást vagy ajtócsukódást?
 Miss Johnson csak a fejét rázta.
 – Nem. Semmi ilyesmire nem emlékszem.
 – Gondolom, az asztal mellett ült. Merrefelé nézett? Az udvarra? A lelettár felé? A verandára? Vagy kifelé, a földekre?
 – Szemben ültem az udvarral.
 – Onnan, ahol ült, látta Abdullaht, az edénymosó fiút?
 – Ó, igen, ha fölnéztem, láttam, de hát persze nagyon lekötött a munkám. Csak arra figyeltem.
 – De azért, ha valaki elment volna az udvarra nyíló ablak előtt, azt észrevette volna?
 – Ó, igen, ebben majdnem biztos vagyok.
 – És senki nem ment el előtte?
 – Nem.
 – De ha valaki, mondjuk az udvar közepén ment volna át, azt is észrevette volna?
 – Azt hiszem… valószínűleg nem… hacsak, ahogy az előbb mondtam, véletlenül éppen nem nézek ki az ablakon.
 – Észrevette, amikor az Abdullah gyerek otthagyta a munkáját, és kiment a többi szolgához?
 – Nem.
 – Tíz perc – tűnődött Poirot. – Az a végzetes tíz perc.
 Egy pillanatra mindenki elhallgatott. Aztán Miss
 Johnson hirtelen fölkapta a fejét. – Tudja, M. Poirot – mondta –, én azt hiszem, hogy akaratlanul félrevezettem magát. Ha meggondolom, nem hiszem, hogy onnan, ahol én voltam, meghallhattam volna a Mrs. Leidner szobájában felhangzó kiáltást. Köztünk volt a lelettár… és úgy tudom, csukva találták nála az ablakokat.
 – Semmi esetre se tegyen magának szemrehányást, mademoiselle – mondta Poirot kedvesen.- Igazából nincs nagy jelentősége.
 – Nincs, persze hogy nincs. Én ezt megértem. De tudja, számomra van jelentősége, mert úgy érzem, tehettem volna valamit.
 – Drága Anne, ne izgassa föl magát – nyugtatgatta szeretettel dr. Leidner is. – Gondolkodjon csak józanul. Valószínűleg csak azt hallotta, amint egyik arab kiabálta másiknak, odakinn a földeken.
 Dr. Leidner hangjának kedvességétől Miss Johnson kissé elpirult. Én úgy láttam, hogy még könny is szökött a szemébe. Elfordította a fejét, és még a szokásosnál is érdesebben dörmögte:
 – Valószínűleg. A szokásos história… tragikus dolgok után az ember elkezd képzelődni.
 Poirot megint a noteszát tanulmányozta.
 – Azt hiszem, nem sok maradt hátra. Mr. Carey?
 Richard Carey lassan, színtelen, gépies hangon válaszolt.
 – Sajnos semmi hasznosat nem mondhatok. Én voltam az ügyeletes, kinn az ásatáson. Oda hozták a hírt.
 – És nem tud semmit, vagy nem jut eszébe semmi, ami a segítségünkre lehet? Ami a gyilkosságot közvetlenül megelőző napokban történt?
 – A világon semmi.
 – Mr. Coleman?
 – Én kimaradtam az egészből – mondta Mr. Coleman. Mintha egy leheletnyi sajnálkozás lett volna a hangjában. – Tegnap délelőtt bementem Hasszanjébe, a pénzért, hogy bért fizethessünk az embereknek. Amikor visszajöttem, Emmott elmondta, mi történt, én meg visszaültem a járgányba, hogy kihozzam a rendőrséget és dr. Reillyt.
 – És előtte?
 – Hát, uram… volt egy kis idegeskedés… de hát ezt már úgyis tudja. Volt az a riadalom a lelettárban, meg előtte is egy-két zűr… kezek meg arcok az ablaknál… emlékszik, uram – fordult dr. Leidnerhez, aki bólintással ismerte el a mondottakat. – Tudja, én azt hiszem, rá fog jönni, hogy mégis kívülről jött be a pasi. Rafinált egy csibész lehetett. Poirot egy-két percig némán bámult rá.
 – Ön angol, Mr. Coleman? – kérdezte végül.
 – Igen, uram. Színangol. Nézze meg a védjegyet! Made in England.
 – Ez az első évadja itt?
 – Igen.
 – Szenvedélyesen érdekli a régészet?
 Ez a kérdés mintha kissé zavarba hozta volna Mr.
 Colemant. Elpirult, és egy rajtacsípett iskolás fiú pillantásával nézett dr. Leidnerre.
 – Hogyne, persze… rém érdekes az egész – dadogta. – Úgy értem… én nem vagyok éppen észkombájn…
 Itt meglehetősen sután elakadt. Poirot nem erőltette tovább a dolgot.
 Elgondolkodva kocogtatta az asztalt a ceruzája végével, aztán gondosan megigazította a vele szemben álló tintatartót.
 – Úgy tűnik – mondta –, hogy pillanatnyilag ennél tovább nem tudunk jutni. Ha valamelyiküknek eszébe jutna valami, ami most kiesett az emlékezetéből, kérem, habozás nélkül forduljon hozzám. Azt hiszem, most az
 lesz a legjobb, ha néhány szót váltok doktor Leidnerrel és Reilly doktorral.
 Ezzel fel is oszlatta a társaságot. Valamennyien fölálltunk, és kicsődültünk az ajtón. Félig már kinn voltam, amikor egy hang visszahívott.
 – Leatheran nővér, talán lenne szíves itt maradni – mondta Mr. Poirot. – Azt hiszem, a segítsége értékes lesz számunkra.
 Visszamentem, és visszaültem a helyemre az asztalhoz.
 TIZENÖTÖDIK FEJEZET – Poirot feltevése

 	Dr. Reilly felállt. Amikor mindenki kiment, gondosan becsukta az ajtót. Kérdő pillantást vetett Poirot-ra, majd becsukta az udvarra néző ablakot is. A többi ablak már amúgy is csukva volt. Aztán visszaült az asztalhoz, a helyére.
 	–  Bien! – mondta Poirot. – Most magunk között vagyunk, és senki nem zavarhat. Szabadon beszélhetünk. Sorra meghallgattuk az expedíció tagjainak a mondanivalóját, és… Nos, ma soeur, ön mit gondol?
 	Mélyen elpirultam. A fura kis emberkének tagadhatatlanul éles volt a szeme. Észrevette az agyamon átfutó gondolatokat – az arcomon alighanem kissé túlságosan is meglátszott, hogy mit gondolok!
 	– Ó, semmit…- mondtam habozva.
 – Ugyan már, nővér – mondta dr. Reilly. – Ne várakoztassa a specialistát…
 – Tulajdonképpen semmi az egész – mondtam sietve. – Csak, hogy úgy mondjam, átfutott az agyamon, hogy ha valaki tudna vagy sejtene is valamit, talán nem lett volna könnyű mindenki előtt előhozakodnia vele… sőt talán még doktor Leidner előtt sem.
 	Nagy meglepetésemre M. Poirot erre élénk helyesléssel bólogatott.
 – Pontosan. Pontosan. Amit mond, az nagyon is igaz. De meg fogom magyarázni. Ennek az előbbi kis összejövetelünknek megvolt a célja. Önöknél Angliában verseny előtt felvezetik a lovakat, ugye? Végigvonulnak a főbűn előtt, hogy mindenkinek módja legyen szemügyre venni és megítélni őket. Ez volt a célja az én kis gyűlésemnek. A lóversenyzők nyelvén szólva megszemléltem az indulókat.
 – Én egy percig sem hiszem el, hogy az expedícióm bármelyik tagjának része lenne a bűntényben! – kiáltott fel hevesen dr. Leidner.
 Aztán hozzám fordult, és parancsolóan felszólított: – Nővér, roppantul lekötelezne, ha most rögtön elmondaná M. Poirot-nak, ami maga és a feleségem között két nappal ezelőtt lezajlott.
 Erre a sürgetésre egyenesen belevágtam a történetbe. Megpróbáltam lehetőleg pontosan idézni Mrs. Leidner szavait és kifejezéseit.
 Amikor befejeztem, M. Poirot megdicsért. – Nagyon jó. Nagyon jó. Magának rendezetten és módszeresen jár az agya. Nagy segítségemre lesz.
 Dr. Leidnerhez fordult.
 – Megvannak azok a levelek?
 – Itt vannak nálam. Gondoltam, hogy azonnal látni akarja majd őket. Poirot átvette tőle a leveleket, és nagyon figyelmesen elolvasta valamennyit. Kissé csalódott voltam, hogy nem szór rájuk valami csodaport, nem vizsgálja meg őket mikroszkóppal, vagy valami ilyesmi – de aztán eszembe jutott, hogy hiszen már nem fiatal ember, valószínűleg a módszerei sem lehetnek túlságosan korszerűek. Egyszerűen csak elolvasta a leveleket, ahogy akárki más elolvasta volna.
 Amikor befejezte az olvasást, letette a leveleket, és megköszörülte a torkát.
 – Nomármost – mondta –, folytassuk, de szedjük világos rendbe a tényeket! Az első levelet röviddel az esküvőjük után kapta a felesége, Amerikában. Voltak korábbi levelek is, de azokat megsemmisítette. Az első levelet még egy követte. Közvetlenül a második levél után hajszál híja volt, hogy megmenekültek a gázmérgezéstől. Ekkor külföldre utaztak, és majd két évig nem érkezett újabb levél. Akkor kezdődött újra, amikor az idén megkezdték itt az évadot… azaz az utolsó három hétben. Pontos ez így?
 – Tökéletesen.
 – A feleségén a pánik jelei mutatkoztak, és ön, miután megtanácskozta a dolgot dr. Reillyvel, szerződtette Leatheran nővért, hogy legyen a felesége mellett, és oszlassa el a félelmeit?
 – Igen.
 – Bizonyos incidensekre került sor… egy kéz kopogott az ablakon… megjelent egy szellemarc… zajok hallatszottak a lelettárból. Ezek közül a jelenségek közül ön egyiknek sem volt tanúja?
 – Nem.
 – Mrs. Leidneren kívül tehát valójában senki más nem?
 – Lavigny atya fényt látott a lelettárban.
 – Igaz, erről megfeledkeztem. – Egy-két percig hallgatott, aztán folytatta a kérdéseket: – Volt a feleségének végrendelete?
 – Nem hiszem.
 – Miért?
 – Nem lett volna sok értelme.
 – De hiszen igen gazdag asszony volt, nem?
 – Igen, amíg élt. Apja tekintélyes járadékot hagyott rá, de a tőkéhez nem nyúlhatott. Halála után ez a gyerekeire szállt, ha lettek volna… és gyerekek híján a Pittstowni Múzeumra.
 Poirot elgondolkodva dobolt az asztalon.
 – Akkor, azt hiszem, egy indítékot kizárhatunk az ügyből. Tudja, először mindig ennek nézek utána. Kinek van haszna az elhunyt halálából? Ebben az esetben egy múzeumnak. Ha arról lett volna szó, hogy Mrs. Leidner végrendelet nélkül hal meg, de jelentős vagyona van, akkor érdekes problémát vetett volna fel, hogy ki örökli a pénzt… ön vagy az első férje. De akkor meg egy másik nehézség merül fel; az előző férjnek, hogy jogot formálhasson rá, fel kell támadnia, akkor pedig, azt hiszem, letartóztatás fenyegetné, bár azt alig hinném, hogy a halálbüntetést a háború után ennyi idővel még végrehajtanák rajta. De hát erre a találgatásra nincs semmi szükség. Amint mondtam, én először a pénzkérdéseket tisztázom. Következő lépésként mindig az elhunyt férjét vagy feleségét veszem gyanúba! Ebben az esetben először is bizonyított tény, hogy ön tegnap délután közelébe sem ment a felesége szobájának, másodszor, hogy ön anyagilag nem nyert, hanem veszített a felesége halálával, harmadszor pedig… Elhallgatott.
 – Nos? – kérdezte dr. Leidner.
 – Harmadszor – mondta lassan Poirot –, azt hiszem, felismerem a rajongást, amikor találkozom vele. Én azt hiszem, doktor Leidner, hogy a maga életének uralkodó szenvedélye a felesége iránti szerelme volt. így van?
 Dr. Leidner nagyon egyszerű választ adott: – Igen. Poirot bólintott.
 – Akkor hát továbbmehetünk – mondta.
 – Halljuk, halljuk, térjünk már a tárgyra – mondta dr. Reilly, kissé türelmetlenül.
 Poirot szemrehányó pillantást vetett rá.
 – Ne legyen türelmetlen, mon ami. Az efféle ügyben mindent rendszeresen és módszeresen kell megközelíteni. Nálam tulajdonképpen minden ügyben ez a szabály. Miután kizártunk bizonyos lehetőségeket, most elérkeztünk egy nagyon fontos ponthoz. Létfontosságú, hogy semmit ne hallgassanak el… ahogy önök, angolok mondják, minden kártyát terítsenek ki az asztalra!
 – Természetesen – mondta dr. Reilly.
 – Ezért a teljes igazságot követelem – folytatta Poirot.
 Dr. Leidner meglepetten nézett rá.
 – Biztosíthatom, M. Poirot, hogy én semmit sem hallgattam el. Mindent elmondtam magának, amit csak tudok, fenntartás nélkül.
 – Tout de mérne, nem mondott el mindent.
 – De igen. Elképzelni sem tudok olyan részletet, ami elkerülte volna a figyelmemet.
 Egészen lesújtottnak látszott. Poirot szelíden csóválta a fejét.
 – Nem – mondta. – Nem mondta el nekem például, miért hozta a házhoz Leather an nővért.
 Dr. Leidner megrökönyödött.
 – De hiszen ezt elmagyaráztam. Ez csak nyilvánvaló. A feleségem idegessége… a szorongásai…
 Poirot előrehajolt. Lassan és nyomatékosan nemet intett az ujjával.
 – Nem, nem, nem. Valami itt nem világos. A felesége veszélyben van, igen… halállal fenyegetik, igen. Ön pedig… nem a rendőrséghez fordul… nem magándetektívet hív, hanem ápolónőt! Ennek valahogy nincs értelme!
 – Én… én… – Dr. Leidner elhallgatott és elvörösödött. – Én azt hittem…
 Itt aztán elakadt.
 – No, most eljutottunk valahová – biztatta Poirot. – Azt hitte… mit hitt?
 Dr. Leidner néma maradt. Kelletlennek és zavartnak látszott.
 – Látja – mondta Poirot, megnyerő és ugyanakkor kérdő hangon –, mindaz, amit nekem elmondott, igaznak hangzik, kivéve ezt. Miért ápolónőt? Van erre válasz, igenis van. Sőt, csak egyetlen lehetséges válasz van. Ön nem hitt abban, hogy a felesége veszélyben van!
 Erre dr. Leidner megtört, majdnem elsírta magát.
 – Isten bocsássa meg nekem – mondta elcsukló hangon. – Nem hittem. Nem hittem.
 Poirot most már olyan figyelmesen leste, mint macska az egérlyukat
 – csak dugja ki a fejét az egér, már oda is csap.
 – Hát akkor mit hitt? – kérdezte.
 – Nem tudom. Nem tudom.
 – Dehogynem tudja. Pontosan tudja. Talán a segítségére lehetek… hadd találgassak! Mondja csak, doktor Leidner, nem gyanakodott ön arra, hogy ezeket a leveleket a felesége maga írta?
 Nem volt szükség semmiféle válaszra. Poirot sejtése nyilvánvalóan igazolódott. Ahogyan dr. Leidner iszonyodva fölemelte a kezét, mintha irgalomért könyörögne, az önmagáért beszélt.
 Mély lélegzetet vettem. Szóval az én félig-meddig kialakult sejtésem igazolódott! Eszembe jutott, milyen furcsa volt dr. Leidner hangja, amikor megkérdezte, mit gondolok a dologról. Lassan és elgondolkodva bólogattam, s arra riadtam fel, hogy M. Poirot rám szögezi a szemét.
 – Maga is ezt gondolta, nővér?
 – Átfutott az agyamon a gondolat – mondtam az igazsághoz híven.
 – És miért?
 Elmagyaráztam, mennyire hasonló kézírást láttam azon a levélen, amelyet Mr. Coleman mutatott nekem.
 Poirot dr. Leidnerhez fordult.
 – Ön is észrevette ezt a hasonlóságot?
 Dr. Leidner bólintott.
 – Igen, észrevettem. Apró betűs, görcsös írás volt… nem olyan könynyed és nagy betűs, mind Louise-é, de néhány betűforma azonos volt. Megmutatom.
 Kabátja belső zsebéből előszedett néhány levelet, kiválasztott közülük egyet, és átnyújtotta Poirot-nak. Egy levél egyik lapja volt, amelyet a felesége írt neki. Poirot gondosan összehasonlította a névtelen levelekkel.
 – Igen – mormolta. – Igen. Számos hasonlatosság van… ez a furcsa „s” betű, ez a jellegzetes „e”. Én nem vagyok írásszakértő… határozottan nem tudom állítani… (ami azt illeti, még soha nem találkoztam két olyan írásszakértővel, akik bármiben meg tudtak volna egyez ni), de annyit mindenesetre mondhatunk, hogy a két írás között kifejezett hasonlatosság van. Erősen valószínűnek tűnik, hogy mindkettőt ugyanaz a személy írta. De ez nem bizonyos. Minden eshetőséget szem előtt kell tartanunk.
 Elgondolkodva dőlt hátra a székben. – Három lehetőség van – mondta. – Egy, hogy az írás hasonlósága véletlen. Kettő, hogy ezeket a fenyegető leveleket maga Mrs. Leidner írta, valamely homályos célból. Három, hogy aki írta őket, szándékosan utánozta az ő kézírását. Miért? Ennek látszólag nem lett volna semmi értelme. De a három lehetőség közül az egyiknek igaznak kell lennie.
 Egy-két percig eltűnődött ezen, aztán dr. Leidnerhez fordult. – Amikor eszébe jutott az a lehetőség – kérdezte újra a szokásos élénk modorában –, hogy maga Mrs. Leidner írta ezeket a leveleket, mi volt az elképzelése?
 Dr. Leidner megrázta a fejét.
 – A lehető leggyorsabban kivertem a fejemből a
 gondolatot. Iszonyatosnak éreztem.
 – És nem keresett rá semmiféle magyarázatot?
 – Hááát… – dr. Leidner kissé habozott. – Az jutott eszembe, hogy vajon a sok aggodalom meg töprengés a múlton nem zavarta-e meg kissé a feleségem elméjét. Arra gondoltam, esetleg úgy írta saját magának ezeket a leveleket, hogy nem is volt tudatában, mit csinál.
 – Ez lehetséges, nem? – fordult dr. Reillyhez.
 Dr. Reilly összecsücsörítette a száját.
 – Az emberi elme szinte mindenre képes – felelte kitérően.
 De gyors oldalpillantást vetett Poirot-ra, aki – mintegy engedelmesen
 – elejtette a tárgyat.
 – A levelek nagyon érdekes témát vetnek fel – mondta. – De nekünk az ügy egészére kell koncentrálnunk. Ahogy én látom, háromféle megoldás lehetséges.
 – Három?
 – Igen. Az első a legegyszerűbb. A felesége első férje még él. Először megfenyegeti, aztán végre is hajtja a fenyegetését. Ha ezt a megoldást fogadjuk el, az a probléma, hogy rá kell jönnünk, hogyan juthatott ide be vagy innen ki, észrevétlenül.
 A második megoldási lehetőség: Mrs. Leidner valamiféle okból (hogy miféle okból, azt egy orvos könnyebben megérti, mint egy laikus) fenyegető leveleket ír magának. Ő rendezi azt a gázmérgezési ügyet is (emlékezzen csak rá, ő keltette föl magát azzal, hogy gázszagot érez). De: ha Mrs. Leidner maga írta önmagának a leveleket, akkor nem lehetett veszélyben az állítólagos írójuk miatt. A gyilkost tehát másutt kell keresnünk. Mégpedig az expedíció tagjai között. Igen – válaszolta dr. Leidner mormogó tiltakozására –, ez az egyetlen logikus következtetés. Valamelyikük megölte, hogy megbosszuljon valami személyes sérelmet. Az illető, szerintem valószínűleg tudott a levelekről… legalább annyit tudott, hogy Mrs. Leidner fél valakitől, vagy úgy tesz, mintha félne valakitől. A gyilkos úgy vélhette, hogy ez a tény teljesen veszélytelenné teszi számára a gyilkosságot. Biztos volt benne, hogy azt a bizonyos rejtélyes kívülállót, a levelek íróját fogják gyanúsítani.
 Ennek a megoldásnak egyik lehetséges változata, hogy a gyilkos maga írta a leveleket, ismerve Mrs. Leidner régi históriáját. De ebben az esetben nem egészen világos, miért utánozta a tettes Mrs. Leidner kézírását, hiszen, ahogy én látom, sokkal előnyösebb lett volna számára, ha azt a látszatot kelti, hogy a leveleket kívülálló írta.
 Számomra a legérdekesebb a harmadik megoldás. Én föltételezem, hogy a levelek valódiak. Az írójuk pedig Mrs. Leidner első férje (vagy az öccse), aki ennek az expedíciónak a tagja.
 TIZENHATODIK FEJEZET – A gyanúsítottak

 	Dr. Leidner fölugrott.
 – Az lehetetlen! Teljesen lehetetlen! Abszurd gondolat!
 Mr. Poirot nagy nyugalommal nézett rá, de nem szólt semmit.
 – Azt akarja mondani, hogy a feleségem volt férje az expedíció tagja,
 	és ő nem ismerte fel?
 – Pontosan. Gondolja csak át egy kicsit a tényeket! Majd húsz évvel
 ezelőtt a felesége néhány hónapig ezzel (i férfival élt. Vajon megismerné-e,
 ha ennyi idő után összetalálkozna vele? Én azt hiszem, nem. Az arca megváltozott, az alakja megváltozott… a hangja talán nem változott annyit, de
 ez olyan részlet, amelyen az illető tud módosítani. És ne feledje el: a felesége nem keresi a saját környezetében. Úgy képzeli, valahol kívül van…
 idegen. Nem, én nem hiszem, hogy fölismerné. És van még egy lehetőség.
 Az öccse… az a gyerek, aki olyan szenvedélyesen imádta a bátyját. Most
 már felnőtt férfi. Felismerné-e a majd harmincéves férfiban az akkori tíz-tizenkét éves kisfiút? Igenis, számolnunk kell ezzel a fiatalemberrel, ezzel a
 William Bosnerrel. Ne feledkezzen meg róla, hogy az ő szemében a bátyja
 nem áruló, hanem hazafi, aki mártírhalált halt a hazájáért… Németországért. Az ő szemében Mrs. Leidner áruló… szörnyeteg, aki a halálba küldte
 az ő imádott bátyját! Egy fogékony gyerek könnyen hajlamos a hőskultuszra, és a fiatal lélekben könnyen gyökeret verhet egy felnőttkorban is kitartó
 rögeszme.
 – Igaz – mondta dr. Reilly. – Az a közkeletű nézet, hogy a gyerekek
 könnyen felejtenek, nem felel meg a valóságnak. Sok embert egész életében fogva tart egy eszme, amelyet zsenge gyermekkorában plántáltak belé.
 – Bien. Ez a két lehetőségünk van: Frederick Bosner, aki most ötven
 körül lehet, és William Bosner, aki valamivel harminc alatt. Vizsgáljuk
 meg az expedíció tagjait ebből a két szempontból!
 – Ez elképesztő – mormolta dr. Leidner. – Az én embereim! A saját
 expedícióm tagjai!
 – Amiből következik, hogy gyanún felül állnak – mondta Poirot szárazon. – Roppant hasznos szempont. Commencons! Ki az, aki határozottan
 nem lehet se Frederick, se William?
 – A nők.
 – Természetesen. Miss Johnsont és Mrs. Mercadót f kihúzhatjuk. És
 még ki?
 – Carey. Évek óta együtt dolgoztunk, mielőtt még megismerkedtem
 Louise-zal…
 – És korban sem megfelelő. Ahogy én láttam, olyan harmincnyolcharminckilenc éves lehet, Fredericknek fiatal, Williamnek öreg. No lássuk
 a többit! Ott van Lavigny atya és Mr. Mercado. Akármelyikük lehetne Frederick Bosner.
 – De kedves uram – kiáltott fel dr. Leidner – félig ingerülten, félig
 nevetve –, Lavigny atya világszerte ismert epigráfus, Mercado pedig évekig dolgozott egy híres New York-i múzeumban! Lehetetlen, hogy bármelyikük az az ember legyen, akire maga gondol!
 Poirot erre könnyedén legyintett.
 – Lehetetlen… lehetetlen… énnekem ez a szó nem jelent semmit. Én
 mindig nagyon alaposan megvizsgálom a lehetetlent! De egyelőre menjünk
 tovább! Ki van még? Carl Reiter, az a német nevű fiatalember, David Emmott…
 – Ne felejtse el, ő már két évadot végigcsinált nálam.
 – Abban a fiatalemberben megvan a türelem adománya. Ha ő bűncselekményt követne el, sem sietné el. Mindent jól előkészítene. Dr. Leidner elkeseredetten legyintett.
 – És végül, William Coleman – folytatta Poirot.
 – Ő meg angol.
 – Pourquoipas? Nem azt mondta Mrs. Leidner, hogy a fiú elhagyta
 Amerikát, és nem lehetett a nyomára bukkanni? Könnyen lehetséges, hogy
 Angliában nevelkedett.
 – Magának mindenre van válasza – mondta dr. Leidner. Erősen törni kezdtem a fejemet. Kezdettől fogva az volt az érzésem,
 hogy Mr. Coleman modora sokkal inkább emlékeztet egy P. G. Wodehouse figurára, mint egy eleven, hús-vér fiatalemberre. Lehet, hogy egész
 idő alatt csak szerepet játszik? Poirot beírt valamit egy kis könyvecskébe.
 – Haladjunk csak rendben és módszeresen – mondta. – Az első pontnál tehát két nevünk van: Lavigny atya és Mr. Mercado. A másodiknál pedig Coleman, Emmott és Reiter.
 Most térjünk át a dolog másik oldalára… a módra és az alkalomra.
 Kinek volt az expedícióból módja és alkalma a gyilkosság elkövetésére?
 Carey kinn volt az ásatáson, Coleman Hasszanjében volt, maga pedig fönn
 a tetőn. Marad tehát Lavigny atya, Mr. Mercado, Mrs. Mercado, David
 Emmott, Carl Reiter, Miss Johnson és Leatheran nővér.
 – Ó! – kiáltottam föl, összerezzenve.
 Mr. Poirot rám nézett és hunyorított.
 – Igen, attól tartok, ma soeur, hogy magát sem hagyhatjuk ki. A
 maga számára egész könnyű lett volna bemenni, és megölni Mrs. Leidnert,
 amikor üres volt az udvar. Magában jócskán van erő, és Mrs. Leidner gyanútlan lett volna, egészen addig a pillanatig, amíg le nem sújt rá a csapás. Annyira ideges lettem, hogy egy szót sem tudtam kinyögni. Azt viszont észrevettem, hogy dr. Reilly mulat a dolgon.
 – Érdekes eset – mormolta. – Egy ápolónő, aki sorra gyilkolja a pácienseit.
 Huhu, hogy néztem rá!
 Dr. Leidnernek egészen másképpen járt az eszd kereke.
 – Emmott nem lehetett, M. Poirot – tiltakozott. – Őt nem sorolhatja
 ide. Emlékezzen csak rá, ő az alatt a bizonyos tíz perc alatt velem volt a tetőn.
 – Ennek ellenére sem hagyhatjuk számításon kívül. Szépen lemehetett, egyenesen Mrs. Leidner szobájába, megölhette, és aztán hívta vissza a
 gyereket. Vagy megölhette esetleg akkor is, amikor felküldte magához
 azt a fiút.
 Dr. Leidner csak a fejét rázta. – Ez az egész egy lidérces álom – mormolta. – Olyan… olyan képtelen. Nagy meglepetésemre Poirot egyetértett
 vele.
 – Igen, ez igaz. Ez képtelen bűntény. Az ember ritkán találkozik
 ilyesmivel. A gyilkosság rendszerint nagyon mocskos dolog… és nagyon
 egyszerű. De ez rendkívüli gyilkosság. Az az érzésem, doktor Leidner,
 hogy az ön felesége rendkívüli asszony volt.
 Annyira fején találta a szöget, hogy valósággal fölugrottam.
 – Igazam van, nővér? – kérdezte Poirot.
 – Mondja el neki, milyen volt Louise, nővér – mondta halkan dr. Leidner. – Maga elfogulatlan.
 Amit mondtam, teljesen őszintén mondtam.
 – Bűbájos volt. Nem lehetett nem csodálni, az ember akármit megtett
 volna érte. Soha életemben nem találkoztam még hasonlóval.
 – Köszönöm – mondta dr. Leidner, és rám mosolygott.
 – Rendkívül értékes a tanúskodása – mondta Poirot udvariasan –, hiszen maga kívülálló. No, menjünk akkor tovább! „Mód és alkalom” címszó
 alatt hét nevet számoltunk össze: Leatheran nővér, Miss Johnson, Mrs.
 Mercado, Mr. Mercado, Mr. Reiter, Mr. Emmott és Lavigny atya. Megint a torkát köszörülte. Már régen megfigyeltem, hogy a külföldiek a legfurcsább hangokat képesek kiadni.
 – Pillanatnyilag tételezzük fel, hogy harmadik elméletünk a helyes.
 Tehát, hogy a gyilkos Frederick vagy William Bosner, és hogy Frederick
 vagy William az expedíció tagjai között van. Ha a két névsort összehasonlítjuk, gyanúsítottjaink száma négyre csökken. Lavigny atya, Mr. Mercado,
 Carl Reiter és David Emmott.
 – Lavigny atya szóba sem jöhet – mondta dr. Leidner határozottan. –
 Hiszen a karmelita rend tagja Karthágóban.
 – És a szakálla is valódi – tettem hozzá.
 – Ma soeur – mondta Poirot –, elsőrangú gyilkos sohasem visel álszakállt.
 – Honnan tudja, hogy ez a gyilkos elsőrangú? – lázadoztam.
 – Mert ha nem az volna, akkor már ebben a pillanatban nyilvánvaló
 volna számomra a teljes igazság… márpedig nem az.
 Ez aztán önhittség, gondoltam.
 – Egyébként is – tértem vissza a szakállra –, jó sok időbe telhetett,
 amíg így megnőtt.
 – Ez már gyakorlatias megfigyelés – mondta Poirot.
 – De hát ez nevetséges – mondta dr. Leidner ingerülten –, teljesen
 nevetséges. Ő is, Mercado is közismert emberek. Hírből évek óta ismerem
 őket.
 Poirot feléje fordult.
 – Önben nincs igazi fantázia. Egy fontos kérdést nem vesz figyelembe. Ha Frederick Bosner nem halt meg… akkor vajon mit csinált az elmúlt
 évek alatt? Más nevet kellett fölvennie. Be kellett futnia valamilyen pályát.
 – Mint karmelita szerzetes? – kérdezte dr. Reilly szkeptikusan.
 – Ez kissé hihetetlenül hangzik, igaz – vallotta be Poirot. – De azért
 nem zárhatjuk ki kategorikusan. És amellett más lehetőségek is vannak.
 – A fiatalok? – kérdezte dr. Reilly. – Ha kíváncsi a véleményemre, a
 maga gyanúsítottjai között egyetlenegy van, aki egyáltalán szóba jöhet.
 – Mégpedig?
 – Carl Reiter. Konkrétan semmi sem szól ellene, de ha utánagondol,
 el kell ismernie néhány dolgot… életkorban stimmel, német neve van,
 újonc, idén van itt először, és megfelelő alkalma is volt. Csak ki kellett lépnie abból a fotós micsodából, átvágnia az udvaron, elvégezni a piszkos
 munkát, aztán visszasurranni, amíg tiszta a levegő. Ha történetesen benéz
 valaki közben a fotósszobába, amikor odakinn van, később még mindig
 mondhatja, hogy a sötétkamrában volt. Én nem azt mondom, hogy ő a
 maga embere, de ha már gyanúsítani akar valakit, akkor utcahosszal ő a
 legvalószínűbb.
 M. Poirot mintha nem egészen értett volna ezzel egyet. Komoran, de
 kételkedve bólintott.
 – Igen – mondta. – O a legkézenfekvőbb, de a dolog bizonyára nem
 ilyen egyszerű. Pillanatnyilag ne is mondjunk többet! Ha szabadna, akkor
 most szeretném megvizsgálni azt a szobát, ahol a bűntettet elkövették.
 – Hogyne. – Dr. Leidner kotorászni kezdett a zsebében, aztán dr. Reillyre nézett.
 – Maitland kapitány elvitte – mondta.
 – Maitland ideadta nekem – mondta Reilly. – Neki el kellett mennie,
 abban a kurd ügyben.
 Elővette a kulcsot.
 – Nem veszi zokon… – mondta dr. Leidner habozva, ha én nem…
 Talán a nővér…
 – Természetesen, természetesen – mondta Poirot. -Teljesen megértem. Nem is volt szándékomban szükségtelen fájdalmat okozni önnek. Ha
 lenne szíves elkísérni, ma soeur.
 – Hogyne – mondtam.
 TIZENHETEDIK FEJEZET – Folt a mosdó előtt

 	Mrs. Leidner holttestét bevitték Hasszanjébe boncolásra, de egyébként minden pontosan úgy maradt a szobában, ahogy volt. Olyan kevés holmi volt benne, hogy nem tartott sokáig, amíg a rendőrség átvizsgálta.
 	Ahogy az ember bement, az ajtótól jobb kéz felől állt az ágy. Az ajtóval szemben volt a földekre nyíló, két rácsos ablak. Köztük állt az az egyszerű, kétfiókos tölgyfa asztal, amelyet Mrs. Leidner öltözőasztalkának használt. A keleti falba egy sor kampót vertek, ezeken lógtak akasztókon a ruhák, a por ellen vászonzsákba burkolva, alattuk fenyődeszkából összetákolt sublót. Az ajtótól közvetlenül balra volt a mosdó. A szoba közepét jókora, sima tölgyfa asztal foglalta el, rajta írómappa, tintatartó meg egy kis irattáska; az, amiben Mrs. Leidner a névtelen leveleket tartotta. A keskeny kis függönyök helyi háziszőttes anyagból készültek – fehér alapon narancssárga csíkokkal. A kőpadlóra néhány kecskeszőr szőnyeget terítettek – volt három keskeny, fehér csíkos barna, a két ablak meg a mosdó előtt, meg egy nagyobb és jobb minőségű fehér, barna csíkokkal, ez az ágy és az íróasztal között.
 	A szobában nem volt se szekrény, se benyíló, se hosszú függönyök – itt ugyan senki el nem rejtőzhetett. Az ágy egyszerű vaságy volt, rajta mintás kartonterítő. Az egész szobában csak három párna vallott fényűzésre: a legfinomabb, puha, ruganyos pehellyel voltak megtöltve. Mrs. Leidneren kívül senkinek nem volt ilyen párnája.
 	Dr. Reilly néhány rövid, száraz szóban elmagyarázta, hol találtak rá Mrs. Leidner holttestére – az ágy előtt esett össze, a szőnyegen.
 Magyarázatát illusztrálandó intett, hogy menjek közelebb.
 – Ugye, nincs ellene kifogása, nővér? – kérdezte.
 – Én nem vagyok kényes.
 Lefeküdtem a földre, és amennyire tőlem telt, igyekeztem abba a pózba helyezkedni, amelyben Mrs. Leidner holttestét találták.
 – Leidner fölemelte a fejét, amikor rátalált – mondta a doktor. – De alaposan kikérdeztem, és nyilvánvaló, hogy nem változtatott a holttest helyzetén.
 – Egészen egyszerűnek látszik – mondta Poirot. – Fekszik az ágyon, alszik vagy pihen… valaki benyit az ajtón, ő fölnéz, fölkel…
 – És akkor a másik leüti – fejezte be a doktor a mondatot. – Az ütéstől elveszíti az eszméletét, és igen rövid idő múlva beáll a halál. Tudja…
 Részletesen, orvosi szaknyelven ismertette a sérülést.
 – Vérzés tehát alig volt? – kérdezte Poirot.
 – Nem, csak belső vérzés, az agyban.
 – Eh bien – mondta Poirot –, ez is elég egyszerűnek látszik… egy dolgot kivéve. Ha az a férfi, aki belépett, idegen volt, miért nem kiáltott Mrs. Leidner azonnal segítségért? Bizonyára meghallották volna a sikoltását. Hallotta volna Leatheran nővér, de Emmott meg az edénymosó gyerek is.
 – Erre könnyű a válasz – mondta dr. Reilly szárazon. – Mert nem volt idegen.
 Poirot bólintott.
 – Igen – mondta tűnődve. – Lehet, hogy az asszony meg volt lepve, amikor meglátta az illetőt… de nem félt. Amikor aztán az leütötte, akkor talán halkan felsikoltott… de már későn.
 – Ez lett volna az a sikoly, amelyet Miss Johnson hallott?
 – Igen, ha ugyan hallotta. Nagyjában és egészében én kételkedem ebben. Ezek a vályogfalak jó vastagok, az ablakok pedig be voltak csukva.
 Odalépett az ágyhoz.
 – Maga akkor ment ki tőle, amikor éppen lefeküdt? – kérdezte.
 Pontosan elmondtam, hogy mit csináltam.
 – Aludni akart, vagy olvasni szeretett volna?
 – Odaadtam neki két könyvet: egy szórakoztató regényt meg egy önéletrajzi kötetet. Rendszerint olvasott egy darabig, aztán néha elszundított, és aludt egy kicsit.
 – És – hogy is mondjam – olyan volt, mint máskor?
 Ezen elgondolkodtam egy kicsit.
 – Igen. Teljesen normálisnak látszott, és jókedve volt. Talán egy leheletnyit fölényeskedő, de ezt annak tulajdonítottam, hogy előző nap úgy kiadta magát nekem. Ez utólag néha kényelmetlen az embernek.
 Poirot-nak fölcsillant a szeme.
 – Aha, igen, ezt én is nagyon jól ismerem.
 Körülnézett a szobában.
 – És amikor a gyilkosság után bejött ide, minden ugyanúgy volt, mint előzőleg?
 Én is körülnéztem.
 – Igen, azt hiszem. Nem emlékszem semmi különbségre.
 – Annak a fegyvernek, amivel leütötték, nem volt semmi nyoma?
 – Nem.
 Poirot dr. Reillyre nézett.
 – Az ön véleménye szerint mi lehetett? A doktor habozás nélkül Válaszolt.
 – Valami jó nagy, nehéz tárgy, aminek nem volt se éle, se sarka. Mondjuk, egy szobornak a kerek talpazata… valami ilyesmi. Vigyázzon, nem azt akarom mondani, hogy az volt. De valami olyasmi. Az ütés nagy erővel sújtott le.
 – Tehát erős kéz kellett hozzá? Férfikéz?
 – Igen… hacsak…
 – Hacsak… mi?
 – Nincs kizárva – mondta lassan dr. Reilly –, hogy Mrs. Leidner térdelt… és ha egy súlyos tárggyal, magasból érte az ütés, akkor nem is volt szükség olyan nagy erőre.
 – Térdelt – tűnődött Poirot. – Lehet ebben az ötletben valami.
 – Vigyázzon, ez csak ötlet – sietett hangsúlyozni a doktor. – A világon semmi nem mutat erre.
 – De lehetséges.
 – Igen. És végül is, a körülményeket figyelembe véve, nem is olyan elképzelhetetlen. Lehet, hogy félelmében inkább térdre borulva könyörgött, ahelyett hogy sikoltozni kezdett volna… amikor ösztönszerűleg érezte, hogy már késő… hogy már senki sem érhet oda idejében.
 – Igen – mondta Poirot elgondolkodva. – Ebben az ötletben lehet valami.
 Szerintem gyöngécske kis ötlet volt. Egy pillanatra sem tudtam elképzelni, hogy Mrs. Leidner térdre boruljon valaki előtt.
 Poirot lassan körüljárt a szobában. Kinyitotta az ablakokat, megvizsgálta a rácsokat, kidugta köztük a lejét, és megbizonyosodott róla, hogy a vállát már semmiképpen nem tudja kipréselni.
 – Amikor megtalálták, az ablakok be voltak csukva – mondta. – Akkor is csukva volt az ablak, amikor itt hagyta a nővér, háromnegyed egykor?
 – Igen, délután mindig becsukta. Ezen a két ablakon nincs szúnyogháló, mint az ebédlőben meg a nappaliban. Be kell csukni, hogy be ne jöjjenek a legyek.
 – És egyébként is, ezen az úton senki sem juthatott be
 – morfondírozott Poirot. – A fal vastag és tömör… vályogtégla… nincs se rejtekajtó… se tetőablak… Nem, ebbe a szobába csak egy módon lehet bejutni… az ajtón. És az ajtóhoz is csak egy út vezet… az udvaron át. Az
 udvarnak pedig csak egyetlen bejárata van… az a boltozatos kapualj. És odakinn, a kapu előtt öt ember ácsorgott, és mind ugyanazt mondja. Én nem hiszem, hogy hazudnak. Nem, nem hazudnak. Senki se vesztegette meg őket, hogy hallgassanak. A gyilkos itt volt.
 Nem szóltam semmit. Hát nem ugyanezt éreztem az előbb, amikor mindnyájan ott szorongtunk az asztal körül?
 Poirot lassan körüljárt a szobában. A sublótról föl-emelt egy fényképet, amely fehér kecskeszakállas, idősebb férfit ábrázolt. Kérdően nézett rám.
 – Mrs. Leidner apja – mondtam. – Megmutatta nekem.
 Helyére tette a fényképet, aztán végignézte az öltözőasztalkán álló holmikat. Mrs. Leidnernek teknőchéjból készült toalettkészlete volt – egyszerű, de szép. Aztán végignézte a könyvespolcon sorakozó könyveket, hangosan olvasgatva a címeket.
 – Kik voltak a görögök?; Bevezetés a relativitáselméletbe; Lady Hester Stanhope élete; Vissza Matuzsálemhez; Linda Condon. Igen, ezek azért talán mondanak nekünk valamit. Ez a maguk Mrs. Leidnere nem volt buta nő. Volt esze.
 – Ó, roppant okos asszony volt! – mondtam lelkesen.
 – Sokat olvasott, mindenről tájékozott volt; nem mindennapi teremtés.
 Poirot mosolyogva nézett rám.
 – Nem – mondta. – Erre már én is rájöttem.
 Továbblépett. Néhány pillanatra megállt a mosdó előtt, ahol üvegek és tégelyek légiója sorakozott.
 Aztán hirtelen letérdelt, és a szőnyeget kezdte vizsgálgatni.
 Dr. Reilly meg én gyorsan odamentünk hozzá. Poirot egy apró, sötétbarna foltot vizsgálgatott, alig lehetett látni a barna szőnyegen. Tulajdonképpen csak ott lehetett észrevenni, ahol az egyik fehér csíkot érintette.
 – Mit szól hozzá, doktor? – kérdezte Poirot. – Vér?
 Dr. Reilly letérdelt.
 – Nem lehetetlen – mondta. – Ha akarja, meggyőződöm róla.
 – Legyen szíves.
 Mr. Poirot megvizsgálta a kancsót meg a mosdótálat. A kancsó oldalt állt a mosdón. A tál üres volt, de a mosdó mellett piszkos víz volt az ócska petróleumoskannában.
 Poirot hozzám fordult.
 – Nem emlékszik, nővér? Ez a kancsó benn állt a mosdótálban, vagy így, kinn, amikor maga háromnegyed egykor itt hagyta Mrs. Leidnert?
 – Nem vagyok benne biztos – mondtam némi gondolkodás után. – De azt hiszem, a mosdótálban volt.
 – Úgy?
 – De tudja, csak azért gondolom így – mondtam sietve –, mert rendszerint ott volt. Ebéd után az inasok oda szokták tenni. Valahogy úgy érzem, ha nem lett volna ott, azt észrevettem volna.
 Megértően bólogatott.
 – Igen, értem. Ez a kórházi beidegződés. Ha valami nincs a helyén a szobában, maga szinte öntudatlanul megigazítja, szinte anélkül, hogy észrevenné, mit is csinál. És a gyilkosság után? Úgy volt minden, mint most? Csak a fejemet ráztam.
 – Akkor nem figyeltem meg. Semmi mást nem néztem, csak azt, hogy van-e valami hely, ahol valaki elbújhatott, és hogy a gyilkos nem hagyott-e valami nyomot.
 – Ez vér, ahhoz nem fér kétség – mondta dr. Reilly, és fölállt. -Fontos?
 Poirot zavartan ráncolta a homlokát. Ingerülten tárta szét a kezét.
 – Nem tudom. Honnan tudjam? Lehet, hogy semmit sem jelent. Ha akarom, mondhatom azt, hogy a gyilkos megérintette az asszonyt… hogy véres lett a keze… nagyon kicsit, de azért mégiscsak véres… azért idejött, és kezet mosott. Igen, talán így volt. De nem vonhatok le elhamarkodott következtetéseket, és nem mondhatom, hogy igenis így volt. Lehet, hogy ennek a foltnak az égvilágon semmi jelentősége nincs.
 – Alig léphetett fel vérzés – mondta Reilly kételkedve. – Arról szó sem lehet, hogy odafröccsent volna, vagy valami ilyesmi. Éppen csak szivároghatott egy kicsit a sebből. Persze, ha a gyilkos hozzányúlt…
 Megborzongtam. Igencsak csúf kép bukkant fel az agyamban, valóságos vízió: valaki – talán éppen a kedves, malacképű fotográfusgyerek – leüti ezt a bűbájos asszonyt, aztán iszonyatos kárörömmel fölébe hajol, és megtapogatja a sebet… az arca meg teljesen elváltozik-eltorzul…
 Dr. Reilly észrevette a borzongásomat.
 – Mi a baj, nővér? – kérdezte.
 – Semmi, csak… borsódzik a hátam-mondtam.
 M. Poirot megfordult, és rám nézett.
 – Tudom én, mire van magának szüksége, ma soeur – mondta. – Itt hamarosan végzünk, és mikor a doktorral visszamegyek Hasszanjébe, magunkkal visszük. Meghívja Leatheran nővért egy csésze teára, ugye, doktor?
 – Boldogan.
 – Ó, nem, doktor úr – tiltakoztam. – Gondolni se tudok ilyesmire.
 M. Poirot barátságosan megveregette a vállamat. Egészen angolosan, nem olyan külföldi módra.
 – Maga, ma soeur, azt csinálja, amit mondanak. Amellett nekem is nagyon előnyös lesz. Még sok mindent szeretnék megbeszélni, amiről itt tapintatból nem beszélhetünk. Ez a derék doktor Leidner imádta a feleségét, és biztos benne… ó, de milyen biztos… hogy mindenki más is így volt vele! De ez, az én véleményem szerint, ellentétes lenne az emberi természettel! Nem, nekünk elő kell vennünk Mrs. Leidnert, de… hogy is mondják maguk angolok?… nem kesztyűs kézzel… Akkor hát ebben megállapodtunk. Amint itt végeztünk, magunkkal visszük magát Hasszanjébe.
 – Azt hiszem – mondtam bizonytalanul –, hogy különben is el kellene mennem innen. Elég kínos helyzet.
 – Egy-két napig ne csináljon semmit! – mondta dr. Reilly. – A temetés előtt úgyse nagyon mehetne el.
 – Ez mind nagyon szép, és ha, tegyük fel, engem is meggyilkolnak, doktor úr?
 Ezt már félig-meddig tréfásan mondtam. Dr. Reilly is tréfára vette, és azt hiszem, hasonlóan tréfásan válaszolt volna. De M. Poirot, nagy megdöbbenésemre, szinte kővé dermedt a szoba közepén, és fejét a két tenyere közé szorította.
 – Ah! Hiszen ez lehetséges – mormolta. – Fennáll a veszély… igen… nagy veszély… és mit tehetünk? Hogyan védekezhetünk ellene?
 – Ugyan, M. Poirot – mondtam –, hiszen csak tréfáltam! Szeretném tudni, ugyan ki akarna engem meggyilkolni?
 – Magát… vagy valaki mást – mondta Poirot, és egyáltalán nem tetszett nekem, ahogy ezt mondta. Határozottan hátborzongató volt.
 – De miért?-makacskodtam.
 Ekkor aztán erősen a szemembe nézett.
 – Én is szeretem a tréfát, mademoiselle – mondta – meg a nevetést. De vannak dolgok, amikkel nem szabad tréfálni. Engem a mesterségem megtanított bizonyos dolgokra. Az egyik, a legiszonyatosabb, ez: A gyilkosság szokássá válik…
 TIZENNYOLCADIK FEJEZET – Tea dr. Reillynél

 	Mielőtt elindultunk, Poirot még körbejárta a házat és a melléképületeket. A szolgáknak is feltett néhány kérdést, dr. Reilly közvetítésével, aki angolból arabra és visszafordította a kérdéseket és a válaszokat.
 	A kérdések főleg annak az idegennek a megjelenésére vonatkoztak, akit Mrs. Leidner meg én láttunk, amikor benézett az ablakon, és akivel Lavigny atya másnap szóba elegyedett.
 	– Csakugyan úgy gondolja, hogy annak a fickónak valami köze lehet hozzá? – kérdezte dr. Reilly, amikor Hasszanje felé döcögtünk a kocsiján.
 – Szeretek összegyűjteni minden információt, amit csak lehet – felelte Poirot.
 És valóban, ez nagyon jól jellemezte a módszerét. Később rájöttem, hogy nem volt az a jelentéktelen apróság – lett légyen a legutolsó kis érdektelen pletyka-foszlány –, ami ne érdekelte volna. Ritka az ilyen pletykaéhes férfi!
 Be kell vallanom, hogy mire dr. Reilly házába értünk, már nagyon örültem a csésze teámnak. Észrevettem, hogy M. Poirot öt kockacukrot tett a magáéba.
 Óvatosan megkavargatta a kiskanalával, aztán megszólalt: – No, most már beszélhetünk, ugye? Tisztázhatjuk magunkban, hogy valószínűleg ki követhette el a bűntényt.
 – Lavigny, Mercado, Emmott vagy Reiter? – kérdezte dr. Reilly.
 – Nem, nem… ez a hármas számú elmélet. Azt szeretném, ha most a kettes számú elméletre koncentrálnánk… félretéve a múltból előbukkanó rejtélyes férj vagy sógor kérdését. Beszéljük meg egyszerűen azt, hogy az expedíció mely tagjainak volt módja és alkalma megölni Mrs. Leidnert, és hogy valószínűleg ki tehette.
 – Azt hittem, erről az elméletről nincs valami nagy véleménnyel.
 – Szó sincs róla. De van bennem némi természetes jóérzés – mondta Poirot szemrehányóan. – Hát beszélhetek én dr. Leidner jelenlétében azokról az indítékokról, amelyek a feleségének a meggyilkolására vezethetlek az expedíció valamelyik tagját? Ez igazán nem lett volna tapintatos. El kellett fogadnom azt a fikciót, hogy a felesége imádnivaló volt, és mindenki imádta is!
 Holott egyáltalán nem így volt. Most már lehetünk kíméletlenek, és fenntartás nélkül kimondhatjuk, amit gondolunk. Nem kell tekintettel lennünk mások érzelmeire. És itt lesz Leatheran nővér nagy segítségünkre, mert biztos vagyok benne, hogy kitűnő megfigyelő.
 – Ó, hát én nem is tudom… – mondtam.
 Dr. Reilly felém nyújtotta a friss lángossal Tell tálat. – Ebből erőt meríthet – mondta. A lángos csakugyan nagyon finom volt.
 – Nohát, most el fogja mondani nekem, ma soeur mondta M. Poirot barátságos, csevegő hangon –, hogy az expedíció egyes tagjai milyen érzelmekkel viseltettek Mrs. Leidner iránt.
 – Én csak egy hete vagyok itt, M. Poirot – mondtam.
 – Olyan intelligens nőnek, mint maga, ennyi éppen elég. Egy ápolónő gyorsan felméri a helyzetet. Kialakul a véleménye, aztán ahhoz tartja magát. No, kezdjük el valahol! Lavigny atya, például?
 – Hát ezt igazán nem tudnám megmondani. Úgy látszott, szívesen elbeszélgetnek, ő meg Mrs. Leidner. De rendszerint franciául beszéltek, én meg nem sokat tudok franciául, pedig tanultam, gyerekkoromban, az iskolában. Az az érzésem, hogy főleg könyvekről csevegtek.
 – Hogy is mondják maguk angolok… „jól kijöttek” egymással?
 – Igen, azt lehet mondani. De azért azt hiszem, Lavigny atya számára rejtély volt Mrs. Leidner, és… és ez mintha valahogy bosszantotta volna, ha érti, hogy mire gondolok.
 Elmeséltem neki az első napon, az ásatáson folytatott beszélgetésünket, amikor „veszedelmes nőnek” nevezte Mrs. Leidnert.
 – No, ez nagyon érdekes – mondta M. Poirot. – És Mrs. Leidner… maga szerint neki mi volt a véleményei Lavigny atyáról?
 – Ezt is elég nehéz megmondani. Nem volt könnyű kiismerni, hogy mi a véleménye az emberekről. Az az érzésem, hogy néha ő sem tudott az atyán eligazodni. Emlékszem, egyszer azt mondta doktor Leidnernek, hogy egyáltalán nem hasonlít egyetlen papra sem, akit eddig ismert.
 – Akkor megrendeljük Lavigny atyának a kenderkötelet? – komolytalankodott dr. Reilly.
 – Kedves barátom – mondta Poirot –, nem kell magának a páciensei után néznie? A világért sem tartanám vissza hivatásbéli kötelességeitől.
 – Van belőlük egy egész kórházra való – mondta dr. Reilly.
 Azzal fölállt; azt mondta, a vak lónak elég kacsintani, a bólintást úgyse látja, aztán nevetve kiment.
 – Így már jobb – mondta Poirot. – Most lesz igazán érdekes a beszélgetésünk, téte-á-téte.3De azért ne feledkezzen meg a teáról, és egyék.
 Felém nyújtott egy tál szendvicset, és fölajánlotta, hogy tölt nekem még egy csésze teát. Igazán nagyon kellemes, figyelmes modora volt.
 – No most – mondta aztán –, folytassuk, mondja el a benyomásait! A maga véleménye szerint ki nem szerette Mrs. Leidnert?
 – Hát – mondtam – ez csak az én véleményem, ugye, és nem szeretném, ha úgy kerülne tovább, hogy tőlem származik.
 – Na, persze, persze.
 – De véleményem szerint a kis Mrs. Mercado igencsak gyűlölte!
 – Ah! És Mr. Mercado?
 – Ő egy kicsit belé volt habarodva. Nem hinném, hogy valaha is különösebben felfigyeltek volna rá a nők, mármint a feleségén kívül, Mrs. Leidner pedig olyan kedvesen, finoman tudott érdeklődést mutatni az emberek iránt, meg azok iránt a dolgok iránt, amiről beszéltek neki. Azt hiszem, ettől az a szegény fickó egy kicsit megszédült.
 – És Mrs. Mercado… nem volt elragadtatva?
 – Egyszerűen csak féltékeny volt… ez az igazság. Az a helyzet, hogy mikor házasokról van szó, nagyon óvatosnak kell lenni. Meglepő dolgokat tudnék mesélni magának. Fogalma sincs róla, milyen fantasztikus dolgokat tudnak a nők a fejükbe venni, amikor a férjükről van szó.
 – Nem kétlem, hogy amit mond, teljesen igaz. Szóval Mrs. Mercado féltékeny volt? És gyűlölte Mrs. Leidnert?
 – Láttam, amikor úgy nézett rá, mintha szerette volna tüstént megölni… Jézusom! – Összeszedtem magamat. – M. Poirot, én igazán nem azt akartam mondani… úgy értem, hogy egy pillanatig sem…
 – Nem, nem, teljesen megértem. Az a szó csak úgy kicsúszott a száján. Egészen természetes. És Mrs. Leidner? Aggódott Mrs. Mercado ellenségessége miatt?
 – Háát – mondtam tűnődve – én nem hinném, hogy egy szikrányit is aggódott. Sőt még azt se tudom észrevette-e egyáltalán. Gondoltam rá, hogy egyszer majd célzást teszek rá, de valahogy nem volt kedve hozzá. Ne szólj szám, nem fáj fejem, azt szokta mondani.
 – Nagyon bölcsen. Tudna valami példát mondani rá hogy Mrs. Mercado hogyan mutatta ki az érzéseit?
 Elmeséltem neki a tetőn folytatott beszélgetésüket.
 – Szóval megemlítette Mrs. Leidner első házasságát – mondta Poirot elgondolkodva. – Nem emlékszik… amikor szóba hozta… hogy nézett magára? Mint aki azon tűnődik, nem hallotta-e már maga más verzióban a dolgot?
 – Arra gondol, hogy talán tudta az igazságot?
 – Nem lehetetlen. Talán ő írta azokat a leveleket… és az ő mesterkedése volt a kopogtató kéz meg a többi.
 – Nekem is eszembe jutott ilyesmi. Hogy kitelhet tőle ilyesféle kicsinyes bosszúállás.
 – Igen, talán egy kis kegyetlenség is. De azért aligha az a vérmérséklet, aki hidegvérű, brutális gyilkosságra képes, persze, hacsak… – Elhallgatott, aztán azt mondta: – Fura, hogy milyen különös dolgot mondott magának: „Azt hiszi, nem tudom, miért van itt?” Mit akarhatott ezzel mondani?
 – El se tudom képzelni – vallottam be őszintén.
 – Úgy gondolta, hogy maga valami rejtett céllal ment oda, nem azért, amit mondtak. De miért? És miért izgatta ez őt? Az is furcsa, amit mesélt, hogy folyton bámulta magát tea közben, aznap, amikor megérkezett.
 – Hát… Mrs. Mercado nem úrihölgy, M. Poirot – mondtam kimérten.
 – Ma soeur, ez mentség, de nem magyarázat.
 Pillanatnyilag nem voltam benne teljesen biztos, hogy mire is gondol, de máris gyorsan továbbment.
 – És az expedíció többi tagja?
 Elgondolkodtam.
 – Azt hiszem, Miss Johnson se szerette túlságosan Mrs. Leidnert. De ebből nem csinált titkot. Majdnem, hogy bevallotta, hogy ő bizony elfogult. Tudja, imádja doktor Leidnert, és éveken át együtt dolgozott vele. És hála a házasság természetesen megváltoztat dolgokat…
 Ezt nem lehet tagadni.
 – Igen – mondta Poirot. – Es Miss Johnson szemszögéből nézve ez a házasság nem lehetett megfelelő. Igazán sokkal megfelelőbb lett volna, ha doktor Leidner őt veszi feleségül.
 – Tényleg az lett volna – helyeseltem. – De hát a férfiak már csak ilyenek. Száz között egy se akad, aki arra is gondol, hogy összeillenek-e. És doktor Leidnert az ember igazán nem hibáztathatja. Miss Johnson, szegénykém, hát nem egy látványosság, Mrs. Leidner pedig igazán gyönyörű volt… persze, nem fiatal… de, ó! bárcsak ismerte volna! Volt benne valami… emlékszem, Mr. Coleman mondta egyszer, hogy olyan, mint a lidérc, becsalogatja az embereket a mocsárba. Hát ezt nem valami jól adtam elő, de… ó, szóval… ki fog nevetni, de volt benne valami… valami nem e világi.
 – Varázst árasztott maga körül… értem – mondta Poirot.
 – Aztán azt se hinném, hogy Mr. Careyvel valami jól kijött volna – folytattam. – Úgy gondoltam, hogy Mr. Carey féltékeny, akárcsak Miss Johnson. Mindig nagyon mereven viselkedett Mrs. Leidnerrel, és ő is vele. Tudja… odanyújtotta a tálat az asztalnál, és iszonyú udvarias volt, és szertartásosan Mr. Careynek szólította. Persze régi barátja volt a férjének, és vannak nők, akik ki nem állhatják a férjük régi barátait. Nem szeretnek arra gondolni, hogy már előttük is ismerte valaki… elég zavarosan sikerült megfogalmaznom.
 – Tökéletesen értem. És a három fiatalember? Coleman, ahogy mondja, szinte költői szárnyalásba kezdett, amikor róla beszélt.
 Nem tudtam visszafojtani a nevetést.
 – Ez olyan vicces volt, M. Poirot – mondtam. -Coleman olyan földhözragadtan prózai fiatalember.
 – És a másik kettő?
 – Mr. Emmottot igazából nem ismerem. Mindig olyan csöndes, alig szól valamit. Mrs. Leidner mindig nagyon kedves volt hozzá. Tudja… olyan baráti… Davidnek szólította, ugratta Miss Reillyvel, meg ilyesmi.
 – Ahá. És ő? Élvezte a dolgot?
 – Hát nem tudom – mondtam tűnődve. – Csak nézett rá. Elég furán. Nem lehetett tudni, hogy mit gondol.
 – És Mr. Reiter?
 – Hozzá nem volt mindig túlságosan kedves – mondtam lassan. – Azt hiszem, az idegeire ment az a fiú. Néha egészen erős dolgokat mondott neki.
 – És ő, mellre szívta?
 – Borzasztóan el szokott pirulni, szegény fiú. Persze Mrs. Leidner nem akarta szándékosan megbántani.
 Aztán, mivel némi sajnálatot éreztem a fiú iránt, egészen hirtelen az jött rám, hogy de hiszen könnyen lehet, hogy hidegvérrel gyilkolt, és egész idő alatt csak szerepet játszott.
 – Ó, M. Poirot! – kiáltottam fel. – Mit gondol, mi történt valójában?
 Lassan és elgondolkozva rázta a fejét.
 – Mondja csak – kérdezte –, nem fél ma éjjelre visszamenni?
 – Ó, nem – mondtam. – Persze nem felejtettem el, amit mondott, de hát ki akarna meggyilkolni engem?
 – Nem hiszem, hogy valaki meg tudná – mondta lassan. – Részben ezért akartam annyira hallani, hogy mit mondhat nekem. Nem, azt hiszem… biztos vagyok benne… hogy maga teljes biztonságban van.
 – Ha ezt valaki Bagdadban mondta volna nekem… – kezdtem, de aztán elhallgattam.
 – Hallott valami pletykát Leidnerékről és az expedícióról, mielőtt idejött? – kérdezte.
 Elmondtam neki Mrs. Leidner helyi becenevét, meg ezt-azt abból, amit Mrs. Kelsey mondott róla.
 Éppen a kellős közepén tartottam, amikor nyílt az ajtó, és bejött Miss Reilly. Nyilván teniszezett, az ütő még ott volt a kezében.
 Úgy vettem ki, hogy Poirot már találkozott vele, amikor megérkezett Hasszanjébe.
 Miss Reilly a szokásos leereszkedő modorában üdvözölt bennünket, aztán fölkapott egy szendvicset.
 – No, M. Poirot – kérdezte –, hogy halad a mi kis helyi rejtélyünkkel?
 – Nem túl gyorsan, mademoiselle.
 – Látom, a nővért kimentette a roncsok közül.
 – Leatheran nővértől fontos információkat kaptam az expedíció tagjaira vonatkozólag. Történetesen sok mindent megtudtam… az áldozatról. És a rejtély kulcsa, mademoiselle, nagyon gyakran maga az áldozat.
 – Ez nagyon szellemes volt, M. Poirot – mondta Miss Reilly. – Mert az már igaz: ha asszony valaha megérdemelte, hogy meggyilkolják, hát az Mrs. Leidner volt!
 – No de Miss Reilly! – kiáltottam föl megbotránkozva.
 Kurtán, rosszindulatúan fölnevetett.
 – Aha! – mondta. – Gondoltam, hogy amit hallott, az nem felel meg egészen az igazságnak. Attól tartok, Leatheran nővér teljesen bedőlt neki, mint annyi más ember. Tudja, M. Poirot, én nagyon remélem, hogy ezt az ügyet nem fogja a sikerei között elkönyvelni. Csöppet sem bánnám, ha Louise Leidner gyilkosa megúszná a dolgot. Sőt az ellen se lett volna sok kifogásom, haj nekem kell eltennem láb alól.
 Egyszerűen undorodtam ettől a lánytól. Mr. Poirot-nak, meg kell mondanom, a szempillája sem rebbent. Csak meghajolt, majd egész kellemes hangon jelenteti ki: – Remélem, hogy ebben az esetben van alibije tegnap délutánra.
 Erre pillanatnyi némaság következett, és Miss Reilly teniszütője nagyot csattanva hullott a földre. Nem bajlódott azzal, hogy fölvegye. Lusta és rendetlen, ez a fajta mind ilyen! – Ó, igen – mondta kissé elfúló hangon
 –, teniszeztem a klubban. De komolyan, M. Poirot, kíváncsi lennék, tud-e maga egyáltalán valamit Mrs. Leidnerről meg arról, hogy miféle nő volt?
 Poirot erre megint meghajolt kissé, az ő fura módján, aztán azt mondta: – Kérem, világosítson fel, mademoiselle.
 Sheila habozott egy kicsit, aztán olyan durván és tapintatlanul kezdett beszélni, hogy majd fölfordult tőle B gyomrom.
 – Azt szokás mondani, hogy a halottakról jót vagy semmit. Szerintem ez ostobaság. Az igazság mindig igazság marad. Mindent egybevetve akkor már jobb, ha az ember az élőkről fogja be a száját. Őket esetleg megsértheti az ember. A halottak túl vannak ezen. De a zűr, amit okoztak, túlélheti őket. Ez ugyan nem Shakespeare-idézet, de majdnem! Elmondta magának a nővér, hogy milyen furcsa volt a légkör Tell Jarimdzsában? Kimondta, hogy milyen ingerültek voltak valamennyien? És hogy-hogy bámultak egymásra, mintha ellenségek lennének? Ez Louise Leidner műve volt. Amikor három évvel ezelőtt kinn jártam náluk, el se lehetett képzelni náluk kellemesebb, vidámabb bandát. Még tavaly is egész jól megvoltak. De az idén mintha a pestis esett volna beléjük… és ez az ő műve volt. Az a fajta nő volt, aki nem bírja elviselni, hogy más jól érezze magát! Vannak ilyen nők; ő is ilyen volt. Örökösen meg akarta keverni a dolgokat. A hecc kedvéért… vagy, hogy a halaimat éreztesse… vagy talán egyszerűen ilyen volt a természete. És az a fajta nő volt, akinek muszáj minden férfit megbolondítania, aki a közelében van!
 – Miss Reilly! – kiáltottam rá. – Én nem hiszem el, hogy ez igaz. Tudom, hogy nem igaz!
 Rám se hederített; csak folytatta.
 – Nem volt neki elég, hogy a férje imádta. Bolondot kellett csinálnia abból a hülye, gólyalábú, csoszogó Mercadóból is. Aztán Billnek csavarta el a fejét. Bill értelmes fiú, mégis teljesen megkeverte és összezavarta. Carl Reitert csak szórakozásból kínozta. Nem volt nagy művészet, érzékeny fiú. És alaposan ráhajtott Davidre is.
 Davidben emberére talált, mert ő ellenállt. Érezte Louise báját… de ő maga egy szikrányit se bájolgott vele. Azt hiszem, azért, mert volt annyi esze, hogy tudja, az a nő igazából fütyül rá. És ezért gyűlölöm ennyire. Nem volt érzéki, esze ágában sem volt viszonyokat kezdeni. Csupa hidegvérű kísérletezés volt az egész, élvezte, hogy megkavarja az embereket, és egymásnak ugrasztja őket. Ez volt az életeleme. Az a fajta nő volt, aki soha életében nem veszett össze senkivel… de ahol csak volt, ott örökké veszekedés tört ki! Ő váltotta ki. Mint valamiféle női Jágó! Nem bírta ki dráma nélkül, de azt nem akarta, hogy neki is szerepe legyen benne. Mindig kívülről rángatta a drótokat… nézte… és élvezte. Ó, érti maga egyáltalán, hogy mit akarok mondani?
 – Talán jobban értem, mint ahogy gondolná, mademoiselle – mondta Poirot.
 Nem tudtam eligazodni a hangján. Nem olyan volt, mintha méltatlankodna. Olyan volt, mintha… ó, képtelen vagyok megmagyarázni.
 Sheila Reilly a jelek szerint megértette, mert vörös lett, mint a pipacs.
 – Gondoljon, amit akar – mondta. – De Louise-zal kapcsolatban nekem van igazam. Okos nő volt, unatkozott, és kísérletezett az emberekkel… ahogy mások vegyszerekkel kísérleteznek. Élvezte, hogy eljátszadozhat a szegény öreg Johnson érzelmeivel, nézheti, hogy nyeli az öreglány a mérgét, és hogy fegyelmezi magát, hiszen olyan derék, rendes teremtés. Szerette addig ugratni a kis Mercadónét, amíg az majd szétrobbant a dühtől. Belém is szeretett belém marni… minden lehető alkalommal. Szeretett mindenfélét kiszaglászni az emberekről, aztán sakkban tartani őket. O, nem durva zsarolásra gondolok… csak arra, hogy értésükre adta, hogy tudja… aztán teljes bizonytalanságban tartotta őket afelől, hogy mit akar csinálni. Atyaisten, ez a nő azért művész volt! Semmi durvaság nem volt a módszereiben!
 – És a férje? – kérdezte Poirot.
 – Őt soha nem akarta bántani – mondta Miss Reilly lassan. – Amenynyire tudom, hozzá mindig bűbájos volt. Azt hiszem, szerethette. Kedves ember… teljesen elmerül a saját világában… az ásatásaiban meg az elméleteiben. És imádta Louise-t, azt hitte, ő maga a tökély. Vannak nők, akiket ez talán idegesített volna. Őt nem idegesítette. Leidner bizonyos érteleben álomvilágban élt… és ugyanakkor mégse, mert számára Louise pontosan az volt, aminek ő tartotta. Bár ezt is nehéz összeegyeztetni azzal…
 Elhallgatott.
 – Folytassa, mademoiselle – mondta Poirot.
 Sheila hirtelen hozzám fordult.
 – Mit mesélt Richard Careyről?
 – Mr. Careyről? – kérdeztem meglepődve.
 – Louise-ról és Careyről?
 – Hát említettem, hogy nem nagyon jöttek ki egymással…
 Sheila, nagy meglepetésemre, harsány nevetésben tört ki.
 – Még hogy nem jöttek ki egymással! Maga bolond! Carey fülig szerelmes belé. És majd beleőrül a dologba… mert Leidnert is isteníti. Hosszú évek óta barátok. Ez persze Louise-nak teljesen elég volt. Presztízskérdést csinált belőle, hogy közébük álljon. No mindegy, mégis az volt az érzésem…
 – Eh bien?
 – Az volt az érzésem, hogy Louise ez egyszer tűi messzire ment… nemcsak sebzett, sebet is kapott! Carey vonzó férfi. Fene vonzó. Louise frigid bestia volt… de azt hiszem, vele szemben alighanem elveszítette a hidegségét.
 – Szerintem egyszerűen botrányos, amit maga mond! – kiáltottam rá.
 – Hiszen szólni is alig szóltak egymáshoz!
 – Ó, igazán? – fordult felém. – Maga aztán fene sokat tud erről. A házban a „Mr. Carey” meg a „Mrs. Leidner” járta, csakhogy házon kívül szoktak ám találkozni! Louise lesétált az ösvényen a folyóhoz, Carey meg otthagyta az ásatást egy órácskára. A gyümölcsösben randevúzgattak.
 Egyszer megláttam őket, amikor éppen elbúcsúztak. Richard ment vissza az ásatásra, ő meg ott állt, és nézet utána. Gondolom, dög voltam, de nálam volt a távcső elővettem, és jól megnéztem a nő arcát. Hát, ha kíváncsiak a véleményemre, szerintem pokolian odavolt Richard Careyért.
 Abbahagyta a szónoklatot, és Poirot-ra nézett.
 – Már bocsásson meg, hogy így beleütöm az orromat az ügybe – mondta hirtelen, torz fintorral –, de gondoltam, szeretné tisztán látni a couleur locale-t.
 Ezzel kimasírozott a szobából.
 – M. Poirot – kiáltottam fel –, én egy árva szót nem hiszek az egészből!
 Rám nézett, elmosolyodott. Nagyon furcsának tartottam, amit mondott: – Azt nem tagadhatja, nővér, hogy Miss Reilly bizonyos… bizonyos fényt derített az ügyre.
 3 Négyszemközt TIZENKILENCEDIK FEJEZET – Új gyanú
 	Egyelőre nem is tudtunk tovább beszélgetni, mert megjött dr. Reilly, és tréfásan kijelentette, hogy a legfárasztóbb pácienseit időközben nagyrészt megölte.
 	Utána ő meg Mr. Poirot nekiálltak, és többé-kevésbé orvosi alapon megvitatták a névtelen levélírók lelki alkatát és elmeállapotát. A doktor több esetre is hivatkozott, amelyekkel hivatása során találkozott, és Mr. Poirot is különféle történeteket mesélt élményeiből.
 	– Nem olyan egyszerű ez, mint amilyennek látszik – fejezte be a mondókáját. – Van benne hatalomvágy is, de nagyon gyakran erős kisebbrendűségi komplexus is.
 	Dr. Reilly bólintott.
 – Ezért van az, hogy az ember gyakran abban a személyben talál rá a névtelen levelek írójára, akire a környezetből a legkevésbé gyanakodott. Valami csöndes, ártatlan lélekben… aki látszólag a légynek sem vét… kívülről csupa kedvesség és keresztényi szelídség… és közben a pokol dühe fortyog benne!
 – Maga szerint Mrs. Leidner hajlamos volt kisebbrendűségi érzésre?
 – kérdezte elgondolkodva Poirot.
 Dr. Reilly kuncogva kaparta ki a pipájából a hamut.
 – A legutolsó nő volt a föld kerekén, akire ezt mondanám. Nem volt benne semmi elfojtás. Élet, élet és még több élet… ez kellett neki… és el is érte!
 – Lehetségesnek tartaná, már pszichológiai szempontból, hogy ő maga írta azokat a leveleket?
 – Igen, azt igen. De ha igen, akkor az volt az oka, hogy szerette dramatizálni önmagát. Mrs. Leidner valóságos filmsztár volt, csak éppen a magánéletben! Muszáj volt neki a középpontban lenni… a reflektorfényben. Az ellentétek vonzásának törvénye hozta össze Leidner-rel, aki a legvisszavonultabb, legszerényebb ember, akit csak ismerek. Leidner imádta… de a házi tűzhely melletti imádat nem volt elég Louise-nak. El kellett játszania az üldözött hősnőt is.
 – Szóval – kérdezte Poirot mosolyogva – nem sokat tart Leidner elméletéről, hogy a felesége maga írta a leveleket, de aztán ez teljesen kiesett az emlékezetéből?
 – Nem, egyáltalán nem. Nem akartam szemtől szemben elvetni az ötletét. Az ember nem nagyon tudja megmondani valakinek, aki éppen elveszítette imádott feleségét, hogy ugyanaz a feleség szégyentelen exhibicionista volt, aki, hogy kielégítse a drámai érzékét addig hajszolta őt, amíg majd beleőrült az aggodalomba Ami azt illeti, nincs az a férfi, akinek biztonságos dolog lenne megmondani a feleségéről az igazat! Mulatságos dolog, de a nőkben jobban megbízom. Nekik meg lehet mondani a férjükről az igazat. A nők szemrebbenés nélkül hajlandók elfogadni azt a tényt, hogy a férjük bitang, svindler, kábítószert szed és megrögzött hazudozó, általában utolsó disznó… anélkül, hogy ez a legcsekélyebb mértékben is befolyásolná a csibész iránti érzelmeiket. Csodálatos, hogy a nők mennyire realisták.
 – Mondja csak, doktor Reilly, de őszintén, pontosan mi volt a maga véleménye Mrs. Leidnerről?
 Dr. Reilly hátradőlt a székben és lassan pöfékelt.
 – Őszintén szólva… ezt nehéz megmondani! Nem ismertem elég jól. Báj az volt benne… amennyit csak akar. Ész, együttérzés. Mi még? Nem volt se érzéki, se lusta, még csak különösebben hiú sem. Mindig úgy éreztem (de nem volt rá semmi bizonyítékom), hogy virtuóz hazudozó. Amit nem tudok (és amit szeretnék tudni), hogy önmagának is hazudott-e, vagy csak másoknak. Jómagam meglehetősen elfogult vagyok a hazugok javára. Annak a nőnek, aki nem hazudik, nincs képzelőtehetsége, és nincs benne együttérzés. Azt nem hinném, hogy tényleg vadászott volna a férfiakra… egyszerűen szerette a sportot, „íjjal és nyíllal” terítette le őket. Ha a lányomat hallaná erről a témáról…
 – Volt részem ebben a szerencsében – mondta Poirot halvány mosollyal.
 – Hmmm – mondta dr. Reilly. – Sheila nem vesztegette az időt! Gondolom, jó alaposan megforgatta Louise-ban a kést, nem kímélte! Az ifjabb generációban nincs semmiféle tisztelet a halottak iránt. Nagy kár, hogy a fiatalok mind olyan erénycsőszök! Elítélik a régi erkölcsöt, aztán fogják magukat, és megalkotják a maguk sokkal keményebb és szigorúbb erkölcsi kódexét. Ha Mrs. Leidnernek lett volna vagy fél tucat viszonya, azt Sheila valószínűleg helyeselte volna, mert „teljes életet él”… vagy „követi az ösztönök szavát”.
 Csak azt nem veszi észre, hogy Mrs. Leidner a fajtának megfelelő viselkedést tanúsította… mármint a saját fajtájának. A macska csak ösztöneinek engedelmeskedik, amikor játszik az egérrel! Ilyennek teremtették. A férfiak nem kisfiúk, akiket óvni és védelmezni kell. Találkozniuk kell macskatermészetű nőkkel… és hűséges spánielekkel, mindhalálig-csak-téged-imádlak nőkkel, és zsémbes, kárpáló, csípős kotlóstyúk-nőkkel… és mindenféle nővel, amilyen csak van! Az élet csatatér… nem majális! Szeretném, ha Sheila elég őszinte lenne ahhoz, hogy leszálljon a magas lóról, és beismerje, hogy jó, öreg, hamisítatlanul személyes okból gyűlölte Mrs. Leidnert. Sheila nagyjából az egyetlen fiatal lány a környéken, és természetszerűleg azt képzeli, hogy azt csinálhat minden fiatalemberrel, amit akar. Hát persze hogy bosszantja, amikor egyszer csak jön egy asszony, aki az ő szemében középkorú, és már két férjet is szerzett, és a saját pályáján tönkreveri. Sheila kedves gyerek, egészséges, tűrhetően csinos, és amenynyire kell, vonzó a másik nem számára. De Mrs. Leidner ebben a tekintetben egészen rendkívüli jelenség volt. Az a fajta kártékony varázserő volt benne, ami bajt kever… afféle La Belle Dame sans Merd volt.
 Majdnem felugrottam ültő helyemből. Micsoda fura véletlen, hogy pont ezt mondja!
 – A lánya… ha nem vagyok indiszkrét… nincs benne talán némi tendresse valamelyik régész fiatalember iránt?’
 – Ó, azt nem hiszem. Emmott és Coleman körülugrálják, de ezt természetesnek veszi. Azt nem tudom, hogy melyik érdekli jobban. Legyeskedik körülötte! néhány pilóta is. Azt hiszem, jelenleg csupa apró hal, akit éppen a hálójába keríthet. Nem, én azt hiszem, az bosszantja annyira, hogy valaki idősebb korában nem-l csak szembe mer szállni a fiatalsággal, de le is győzi. Nem ismeri annyira a világot, mint én. Az ember akkor becsüli igazán a kislányos arcbőrt, a ránctalan szemet és a fiatal, ruganyos testet, amikor már az én koromban van. De egy harminc éven felüli nő átszellemülten tud hallgatni, és ügyesen be tud dobni itt-ott egy-egy szót, hogy megmutassa annak, aki szónokol neki, hogy micsoda pompás fickó… és ennek kevés fiatalember tud ellenállni! Sheila csinos lány… de Louise Leidner gyönyörű volt. Csodálatos volt a szeme, és kápráztató az aranyos szőkesége. Igen, gyönyörű asszony volt.
 Igen, gondoltam, igaza van. A szépség csodálatos dolog. Mrs. Leidner pedig gyönyörű volt. Nem az a szépség, akire féltékeny az ember… az ember csak ül és csodálja. Az első nap, amikor megismerkedtünk, úgy éreztem, hogy akármit megtennék érte!
 Azért, amikor este visszavittek Tell Jarimdzsába (dr. Reilly ott tartott vacsorára), mégis újra eszembe jutott egy-két dolog, amitől meglehetősen kényelmetlenül éreztem magam. Amikor hallottam, egy szót se hittem el Sheila Reilly szózuhatagából. Tisztára gyűlölködésnek és rosszindulatnak tartottam az egészet.
 De most hirtelen eszembe jutott, milyen makacsul ragaszkodott hozzá Mrs. Leidner akkor délután, hogy egyedül menjen sétálni, és mennyire nem akart hallani ha arról, hogy vele menjek. Óhatatlanul azon kezdtem törni a fejemet, hogy hátha mégis Mr. Careyvel ment randevúzni. És hát persze tényleg furcsa volt egy kicsit, hogy olyan merev udvariassággal beszéltek egymással. A többieket Mrs. Leidner nagyrészt keresztnevükön szólította.
 Az is eszembe jutott, hogy Carey szinte soha nem nézett rá. Talán azért, mert nem szerette – de talán éppen ellenkezőleg.
 Jól megráztam magam. Itt ülök és fantáziálok és mindenfélét képzelek – és mindezt annak a lánynak a gyűlölködő kirohanása miatt! Az egész csak azt mutatja, milyen gonosz és veszedelmes dolog, ha valaki fogja magát, és elkezd ilyeneket mondani.
 Mrs. Leidner egyáltalán nem ilyen volt.
 Persze – Sheila Reillyt ő sem szerette. Igazán… majdnem hogy komisz volt Mr. Emmott-tal, ott az ebédnél, Sheila miatt.
 De fura! Ahogy Emmott akkor nézett rá! Valahogy úgy, hogy egyszerűen nem lehetett megmondani, mit is gondol. De az ember sose tudja, hogy Mr. Emmott mit gondol. Olyan csöndes. De nagyon kedves. Kedves, megbízható ember.
 No de viszont Mr. Coleman! Ha láttak már ütődött fiatalembert, hát ő az!
 Idáig jutottam elmélkedésemben, amikor megérkeztünk. Pontosan kilenc óra volt, a nagy kaput már bezárták, rátették a keresztvasakat is.
 Ibrahim futva jött a nagy kulccsal, és beengedett.
 Tell Jarimdzsában valamennyien korán ágyba bújtunk. Már a nappaliban sem égett a lámpa. A rajzteremben és dr. Leidner szobájában még világos volt, de aj többi ablakok már szinte mind elsötétedtek. Úgy látszik, a társaság még a szokottnál is korábban elvonult lefeküdni.
 Ahogy a szobám felé menet elmentem a rajztere előtt, benéztem. Mr. Carey ingujjban dolgozott egy nagy tervrajzon.
 Iszonyatosan rosszul néz ki, gondoltam. Olyan elkínzott és megviselt. A szívem sajgott érte. Nem is tudom, mi lehetett Mr. Careyben – nem az, amit mondott, me alig szólt valamit, és akkor is többnyire a leghétköznapibb dolgokat, és nem is az, amit csinált, mert csinálni sí csinált sokat, és mégis – az ember óhatatlanul felfigyel rá, és valahogy mintha minden, ami rá vonatkozott, többet nyomott volna a latban, mintha ugyanaz mással lett volna kapcsolatos. Egyszerűen számított, ha értik, hogy mire gondolok.
 Az ablak felé fordította a fejét, és meglátott. Kivette pipát a szájából, és azt mondta: – Na, nővér, visszajött Hasszánjából?
 – Igen, Mr. Carey. Maga ilyen sokáig dolgozik? Úgy látszik, már mindenki lefeküdt.
 – Gondoltam, nem árt, ha megnyomom egy kicsit a dolgot. Kicsit le voltam maradva. És holnap egész nap kinn leszek az ásatáson. Újra elkezdtük a munkát.
 – Máris? – kérdeztem megbotránkozva.
 Erre elég furcsán nézett rám.
 – Azt hiszem, ez lesz a legjobb. Én beszéltem rá Leidnert. Ő holnap egész nap Hasszanjében lesz, intézi az ügyeket. De mi többiek folytatjuk. Tudja, nem lenne könnyű most itt ülni, és bámulni egymást.
 Természetesen teljesen igaza volt. Különösen, hogy olyan ideges, ingerült állapotban volt mindenki.
 – Háát, persze, bizonyos szempontból igaza van – mondtam. – Az legalább leköti az ember gondolatait, ha valami tennivalója van.
 Azt tudtam, hogy a temetés két nap múlva lesz. Mr. Carey újra a tervrajz fölé hajolt. Nem is tudom miért, de egyszerűen fájt érte a szívem. Biztos voltam benne, hogy a szemét se fogja lehunyni.
 – Ha esetleg szeretne egy altatót, Mr. Carey… – mondtam bizonytalanul.
 Mosolyogva rázta meg a fejét.
 – Megleszek nélküle, nővér. Az altató csak rossz szokás.
 – Hát akkor jó éjszakát, Mr. Carey – mondtam. – Ha bármire, amit én…
 – Ó, nem, köszönöm, nővér. Jó éjszakát!
 – Iszonyúan sajnálom – mondtam, alighanem túlságosan hevesen.
 – Sajnál? – nézett fel meglepetten. – Kit?
 – Hát… hát mindenkit. Olyan iszonyatos az egész. De különösen magát.
 – Engem? Miért engem?
 – Hát maga olyan régi barátja volt mindkettőjüknek.
 – Régi barátja vagyok Leidnernek. Louise-zal nem voltam különösebb barátságban.
 Úgy beszélt, mintha egyenesen utálta volna. Igaza szerettem volna, ha Miss Reilly is hallja!
 – Nohát, jó éjszakát – mondtam, és besiettem a szobámba.
 Egy darabig még tettem-vettem, mielőtt levetkőztem volna. Kimostam egypár zsebkendőt meg egy mosható szarvasbőr kesztyűt, aztán naplót írtam. Mielőtt lefeküdtem volna, azért még egyszer kinéztem az ajtón. A rajzteremben és a déli épületszárnyban még akkor égett a lámpa.
 Arra gondoltam, hogy dr. Leidner van még fönn dolgozik az irodájában. Eszembe jutott, nem kellene odamenni, jó éjszakát kívánni neki. Haboztam – ne akartam túlbuzgónak látszani. Lehet, hogy el van foglalva, és nem szeretné, ha zavarnák. Aztán valami kényei metlen érzés mégis odahajtott. Végül is mit ártható’ vele? Csak jó éjszakát kívánok, megkérdezem, nincs-szüksége valamire, aztán már jövök is vissza.
 De dr. Leidner nem volt ott. Az iroda ki volt világítva, de senki nem volt ott, csak Miss Johnson. Az íróasztalra hajtotta a fejét, és zokogott, mintha a szíve szakadn meg.
 Ez teljesen kiborított. Ez a nyugodt, fegyelmezett nő. Nézni is szánalmas volt.
 – Mi történt, kedves? – kiáltottam föl. Átöleltem megsimogattam. – Noo, ejnye már, ezt nem szabad. Nem szabad itt ülni egyedül, és sírni.
 Nem válaszolt, és éreztem, hogy csak úgy rázza iszonyatos, görcsös zokogás.
 – Ne, kedves, ezt nem szabad – mondtam. – Szedjössze magát. Megyek, és főzök egy csésze finom teát.
 Erre már fölemelte a fejét. 
 – Nem, nem, nincs semmi baj, nővér. Ostoba vagyok.
 – Mi izgatta föl ennyire, kedves? – kérdeztem.
 Először nem válaszolt, aztán azt mondta: – Ez egyszerűen iszonyatos.
 – Most ne kezdje el ezen törni a fejét – mondtam.
 – Ami történt, megtörtént, nem lehet rajta segíteni.
 Nincs értelme rágódni rajta.
 Kihúzta magát, és elkezdte igazgatni a haját.
 – Csak bolondot csinálok magamból – mondta, szokásos érdes hangján. – Kitakarítottam, és rendet raktam az irodában. Gondoltam, legjobb lesz, ha csinálok valamit. És akkor… egyszerre, hirtelen rám tört az egész…
 – Igen, igen – mondtam sietve. – Tudom. Tudja, mi kell most magának? Egy jó csésze forró tea meg egy forró vizes palack az ágyába.
 Meg is kapta őket. Nem törődtem vele, hiába tiltakozott.
 – Köszönöm szépen, nővér – mondta, amikor már ágyba dugtam, kortyolgatta a teáját, és a lábánál ott volt a meleg vizes palack. – Maga nagyon kedves, és nagyon józan nő. Ritkán fordul elő, hogy ekkora bolondot csinálok magamból.
 – Ó, ilyenkor akárkivel előfordulhat – mondtam – mikor ennyi minden összejön. Az a feszültség, aztán az a megrázkódtatás, a rendőrség, amint mindenbe beleüti az orrát. Hiszen én magam is folyton összerezzenek.
 – Teljesen igaz, amit odabenn mondott – mondta nagyon lassan, és valahogy elég furcsa hangon. – Ami történt, megtörtént, és nem lehet rajta segíteni. – Egy-két percig hallgatott, aztán valami furcsát mondott, legalábbis én annak gondoltam. – Soha nem volt rendes asszony!
 Hát ezzel nem szálltam vitába. Mindig természetesnek éreztem, hogy Miss Johnson és Mrs. Leidner nem kebelbarátnők.
 Az jutott eszembe, hogy Miss Johnson talán titokban úgy érezte, hogy örül Mrs. Leidner halálának, aztán meg szégyellte magát a gondolat miatt.
 – Most aludjon szépen – mondtam –, és ne izgassa magát fölöslegesen.
 Éppen csak összeszedtem egypár holmit, hogy rendbe tegyem a szobát. A harisnyát egy szék hátára akasztottam, a kabátot meg a szoknyát akasztóra. A padlón megláttam egy kis összegyűrt papír gombócot, ami biztos valamelyik zsebéből esett ki.
 Éppen kisimítottam volna, hogy lássam, nyugodtan el lehet-e dobni, amikor Miss Johnson rám reccsentett.
 – Azt adja ide!
 – Odaadtam – kissé meghökkenve, amiért ilyen ellentmondást nem tűrően szólt rám. Kirántotta – majdhogynem kitépte – a kezemből, aztán a gyertya lángjába tartotta, míg hamuvá nem égett.
 Mondom, meg voltam hökkenve – csak bámultam.
 Azt se volt időm megnézni, miféle papír lehet – olyan gyorsan kirántotta a kezemből. Aztán furcsamód, ahogy égett, felém pöndörödött, és akkor láttam, hogy tintával írott szavak állnak rajta.
 Csak akkor jöttem rá, amikor már ágyba bújtam, hogy miért volt az az írás olyan ismerős.
 Ugyanaz a kézírás volt, mint a névtelen leveleké.
Ez lett volna az, amiért Miss Johnsonon kitört a görcsös lelkiismeretfurdalás? Lehet, hogy ő írta a névtelen leveleket?
 HUSZADIK FEJEZET – Miss Johnson, Mrs. Mercado, Mr. Reiter

 	Nem szégyellem bevallani, hogy ez a gondolat mélyen felkavart. Soha nem jutott volna eszembe, hogy Miss Johnsont kapcsolatba hozzam a levelekkel. Mrs. Mercadot talán. De Miss Johnson igazán úrihölgy volt, józan és csupa önuralom.
 	De hát, jutott eszembe a Mr. Poirot és dr. Reilly közötti esti beszélgetés, lehet, hogy éppen ezért.
 Ha Miss Johnson írta azokat a leveleket, az sok mindent megmagyaráz. Vigyázat, az egy pillanatra se jutott eszembe, hogy Miss Johnsonnak bármiféle köze lehet a gyilkossághoz. Azt azonban láttam, hogy Mrs. Leidner iránti ellenszenvében talán engedhetett a kísértésnek, hogy – közönségesen szólva – begyullassza.
 Talán abban reménykedett, hogy elijesztheti Mrs. Leidnert az ásatásról.
 De aztán Mrs. Leidnert meggyilkolták, és Miss Johnson iszonyú lelkiismeret-furdalást érzett – először is a kegyetlen ugratásért, aztán meg talán azért is, mert rájött, hogy levelei kitűnő védőpajzsot jelentenek az igazi gyilkosnak. Nem csoda, ha annyira össze volt törve. Szíve mélyén jó lélek volt, ez kétségtelen. És ez azt is megmagyarázta, miért kapott olyan mohón az én vigasztaló szavaimon, hogy „ami történt, megtörtént, nem lehet rajta segíteni”.
 És aztán az a rejtélyes megjegyzése – merő önigazolás: – „Soha nem volt rendes asszony.”
 Most már az volt a kérdés, hogy én mit csináljak.
 Jó darabig forgolódtam, hánykolódtam, végül aztán elhatároztam, hogy az első adandó alkalommal tudatom Poirot-val.
 Poirot másnap kijött, de nem volt alkalmam bizalmasan beszélni vele.
 Mindössze egy pillanatig maradtunk négyszemközt, és mire összeszedtem magam, hogy eldöntsem, hogyan is fogjak hozzá, már oda is hajolt hozzám, és utasításokat sugdosott a fülembe.
 – És most beszélni fogok Miss Johnsonnal… talán másokkal is, a nappaliban. Még magánál van Mrs. Leidner szobájának a kulcsa?
 – Igen – mondtam.
 – Trés bien. Menjen be, csukja be az ajtót maga mögött, és kiáltson föl… ne sikoltson… kiáltson. Érti, hogy mire gondolok, ugye… azt akarom, hogy riadalmat… meglepetést fejezzen ki, ne tébolyult félelmet. Hogy mit mondjon, ha meghallják… azt magára bízom.. . beverte a lába ujját, vagy amit akar.
 Többre már nem volt időnk, mert Miss Johnson abban a pillanatban kijött az udvarra.
 Tökéletesen értettem, mire kíváncsi Poirot. Amint bement Miss Johnsonnal a nappaliba, én tüstént odamentem Mrs. Leidner szobájához, kinyitottam az ajtót, bementem, aztán becsuktam magam mögött.
 Nem mondom, egy kicsit ostobán éreztem magam. Ott állok az üres szobában, és minden ok nélkül vonyítsak fel. Amellett azt se volt könnyű eldöntenem, hogy milyen hangosan csináljam. Először egy elég hangos ó – val próbálkoztam, aztán kipróbáltam egy kicsit magasabban és egy kicsit mélyebben is.
 Aztán újból kijöttem, az előkészített ürüggyel, hogy beütöttem valamibe a lábam ujját.
 De hamarosan kiderült, hogy nincs semmi szükség ürügyre. Poirot és Miss Johnson nagyon komolyan] beszélgettek, nyilvánvalóan semmi nem zavarta meg őket.
 Nahát, gondoltam, ez eldönti a dolgot. Miss Johnson vagy csak képzelte, hogy kiáltást hall, vagy valami egész másról volt szó.
 Nem akartam bemenni, hátha zavarnám őket. A verandán volt egy nyugágy, abba ültem le. A hangjuk kiszűrődött hozzám.
 – Kényes a helyzet, ezt megérti, ugye – mondta Poirot. – Doktor Leidner nyilvánvalóan imádta a feleségét…
 – Istenítette – mondta Miss Johnson.
 – Természetes, ha nekem azt mondja, hogy az egész expedíció szerette! Ami meg őket illeti, mit mondhatnának? Természetesen ugyanazt mondják. Ezt kívánja az udvariasság. A tapintat. Lehet, hogy ez az igazság! De az is lehet, hogy nem! Meg vagyok győződve róla, mademoiselle, hogy a rejtély kulcsa Mrs. Leidner jellemének teljes megismerésében rejlik. Ha hallanám az expedíció minden tagjának a véleményét… őszinte véleményét… ebből, együttesen, ki tudnék alakítani egy képet. Őszintén szóva ezért vagyok ma itt. Tudom, hogy doktor Leidner Hasszanjében van. Ez megkönnyíti számomra, hogy sorban mindnyájukkal beszéljek, és a segítségüket kérjem.
 – Ez mind rendben van… – kezdte Miss Johnson, aztán elhallgatott.
 – Ne jöjjön nekem a maguk angol cliche’-ivel! -könyörgött Poirot. – Ne mondja nekem, hogy ilyet a krikettben vagy a futballban nem illik csinálni, hogy a holtakról jót vagy semmit… hogy… enfin… lojalitás is van a világon! A lojalitás az maga a pestis egy bűnügyben. Újra és újra elhomályosítja az igazságot.
 – Én nem vagyok különösebben lojális Mrs. Leidner – mondta Miss Johnson szárazon. Sőt mintha valami éles és maró is lett volna a hangjában. – De doktor Leidnerrel más a helyzet. És végül is az ő feleségéről van szó.
 – Pontosan… pontosan. Én megértem, hogy nem akar a főnöke felesége ellen beszélni. De itt most nem holmi ajánlólevélről van szó, hanem egy hirtelen, rejtélyes halálesetről. És ha azt akarják velem elhitetni, hogy akit itt megöltek, az angyal volt, és mártírhalált halt, akkor nem könnyítik meg a feladatomat.
 – Hát angyalnak igazán nem nevezném – mondta Miss Johnson még csípősebb hangon.
 – Mondja el nekem a véleményét, de őszintén, Mrs. Leidnerről… mint nőről.
 – Hmmm. Hát mindenekelőtt figyelmeztetem rá, M. Poirot, hogy én elfogult vagyok. Én… mi mindnyájan rajongtunk doktor Leidnerért. És amikor Mrs. Leidner a színre lépett, alighanem féltékenyek lettünk. Nem tetszett, hogy olyan sok idejét és figyelmét rabolja el. Irritált minket, ahogy doktor Leidner rajongott érte. Őszintén szólva, M. Poirot, ez nem túl kellemes nekem, de engem bosszantott a jelenléte… igenis, bosszantott, bár persze megpróbáltam ezt soha nem mutatni. Tudja, valahogy megváltoztatta köztünk a dolgokat.
 – Köztünk? Azt mondja, köztünk?
 – Mr. Careyre gondolok meg magamra. Mi ketten;őstagok vagyunk, tudja. És a dolgok új rendje ne túlságosan tetszett nekünk. Azt hiszem, ez természetes, bár talán kicsinyesség volt tőlünk. De igenis megváltozó tattá a dolgokat.
 – Mi változott meg?
 – Ó, minden. Azelőtt olyan kellemesen telt együtt az idő. Rengeteget viccelődtünk, tudja, meglehetősen buta vicceink voltak, ahogy munkatársak között lenni szokott. Doktor Leidner nagyon vidám volt… egészei kisfiús. 
 – És amikor Mrs. Leidner idejött, mindezt megváltoztatta?
 – Hát, azt hiszem, nem az ő hibája volt. Tavaly még nem volt ilyen rémes. És kérem, higgye el, M. Poirot, nem arról volt szó, hogy csinált valamit. Hozzám mindig elbűvölő volt… egészen elbűvölő. Néha szégyelltem is magam ezért. Nem az ő hibája volt, hogy azok az apróságok, amiket mondott vagy csinált, felbosszantottak. Igazán nem is lehetett volna kedvesebb.
 – De ennek ellenére ebben az évadban megváltoztak a dolgok? Megváltozott a légkör?
 – Ó, teljesen. Én igazán nem is tudom, mi volt ez. Mintha minden félrecsúszott volna… nem a munkában… úgy értem, köztünk. A kedélyünk, az idegeink pattanásig feszültek. Majdnem ugyanaz az érzés volt, mint amikor vihar közeledik.
 – És ön ezt Mrs. Leidner befolyásának tulajdonította?
 – Hát amíg ő ide nem jött, soha ilyen nem volt – mondta Miss Johnson szárazon. – Ó, én egy morgós, vén kutya vagyok! És konzervatív… szeretem, ha a dolgok mindig ugyanolyanok maradnak. Ne is figyeljen rám, M. Poirot.
 – Hogy írná le nekem Mrs. Leidner jellemét és vérmérsékletét?
 Miss Johnson egy pillanatig habozott. – Hát, természetesen, temperamentumos nő volt – mondta aztán lassan. – Hol föl, hol le. Egyik nap kedves volt az emberekhez, másnap esetleg szóba se állt velük. Nagyon szívélyes volt, azt hiszem. És mindig tekintettel volt másokra. De azért az ember látta, hogy világéletében kényeztették, és teljesen elrontották. Természetesnek vette, hogy doktor Leidner körülugrálja. És azt hiszem, soha nem értékelte igazán, hogy egy kiemelkedő… egy igazán nagy emberhez ment feleségül. Ez néha igencsak bosszantott. És persze iszonyúan felajzott volt, és ideges. Hogy miket képzelt, és milyen állapotba került, de hányszor! Nagyon hálás voltam, amikor doktor Leidner idehozta Leatheran nővért. Sok volt már ez neki, a munkája, meg a felesége szorongásai.
 – Mi a véleménye azokról a névtelen levelekről, amelyeket kapott?
 Meg kellett tennem. Előrehajoltam a nyugágyban, míg meg nem pillantottam Miss Johnson profilját, Éppen Poirot felé fordult, válaszolt a kérdésre.
 Teljesen nyugodtnak és összeszedettnek látszott.
 – Én azt hiszem, lehetett valaki Amerikában, aki bosszút forralt ellene, és megpróbálta megfélemlíteni vagy fölzaklatni.
 – Pas plus sérieux que qa?4
 – Nekem ez a véleményem. Nagyon csinos asszony volt, tudja, könynyen szerezhetett ellenségeket. Szerintem azokat a leveleket egy nő írta, aki bosszút akart rajta állni. Mrs. Leidner meg ideges természetű volt, és] komolyan vette őket.
 – Ez kétségtelen – mondta Poirot. – De ne felejtse el… az utolsó levél nem postán érkezett.
 – Hát én azt hiszem, ezt is meg lehetett oldani, hal valaki igazán elszánta magát. A nők nem ismernek,; lehetetlent, csak kielégíthessék a bosszúvágyukat, M, Poirot.
 De mennyire nem, gondoltam.
 – Talán igaza van, mademoiselle. Mint mondja, Mrs. Leidner csinos asszony volt. Mellesleg ismeri Sheill Reillyt, a doktor lányát?
 – Sheila Reillyt? Hát persze.
 Poirot roppant bizalmas, pletykálkodó hangra váltott át.
 – Hallottam valami pletykát (a doktort természetesen nem akarom megkérdezni), hogy volt holmi tendresse közte és dr. Leidner expedíciójának egyik tagja közt. Ön mit tud, igaz ez?
 Miss Johnson a jelek szerint ezen csak mulatott.
 – Ó, a kis Coleman és David Emmott, mind a ketten körülugrálják. Azt hiszem, egy kis versengés is volt köztük, hogy ki legyen Sheila partnere valami klubesten. Szombat esténként mind a két fiú rendszeresen bejárt a klubba. De hogy Sheila részéről is volt-e valami, azt nem tudom. Ő az egyetlen fiatal lány a környéken, tudja, így hát aztán mellesleg ő a helyi szépségkirálynő is. Az egész légierő is folyton körülötte ugrál.
 4 Csak ennyi? 	– Szóval maga szerint semmi sincs ebben a pletykában?
 – Hát… én nem is tudom – gondolkodott el Miss Johnson. – Az igaz, hogy elég gyakran kijárogat ide. Ki az ásatásra, s a többi. Sőt Mrs. Leidner valamelyik nap ugratta is vele David Emmottot… azt mondta neki, hogy a lány szalad utána. Ami szerintem elég gonosz dolog volt, és nem hinném, hogy David örült neki. Igen, Sheila elég sokat van itt. Azon a szörnyű délutánon is láttam, amint az ásatás felé lovagolt. -A nyitott ablak felé intett a fejével. – De aznap délután se David Emmott, se Coleman nem volt odakinn. Richard Carey volt az ügyeletes. Igen, az lehet, hogy valamelyik fiú tetszik neki, de hát afféle modern lány, semmi szentimentalizmus nincs benne, az ember nem tudhatja, mennyire kell komolyan venni. Fogalmam sincs róla, melyik tetszik neki. Bill kedves fiú, és korántsem akkora szamár, mint amilyennek mutatja magát. David Emmott nagyon rendes… és sok minden van benne. Az a csöndes, mélyen érző fajta.
 	Aztán kutató pillantást vetett Poirot-ra. – De mi köze van mindennek a bűntetthez, M. Poirot?
 Poirot igazi franciás módon tárta szét a két kezét.
 – Maga rám pirít, mademoiselle – mondta. – Leleplezi, hogy micsoda pletykás vénasszony vagyok. De hát mit akar? Mindig érdekeltek a fiatalok szerelmi ügyei.
 – Igen – sóhajtott fel Miss Johnson. – Szép az igaz szerelem, ha minden simán megy.
 Válaszul Poirot is sóhajtott egyet. Kíváncsi lettem volna, vajon Miss Johnsonnak nem valami saját régi szerelme jutott-e eszébe. Meg eszembe jutott, vajon Poirot-nak van-e felesége, és úgy viselkedik-e, ahogy az ember folyton hallja a külföldiekről… szeretők meg ilyesmik. De olyan komikus volt a külseje, hogy el sem tudtam róla képzelni.
 – Sheila Reilly erős jellem – mondta Miss Johnson. – Fiatal még és goromba, de nem rosszféle.
 – Ha maga mondja, akkor elhiszem, mademoiselle – mondta Poirot.
 Fölállt, majd megkérdezte: – Ki van még az expedíció tagjai közül itt a házban?
 – Marie Mercado itt van valahol. A férfiak ma mind kimentek az ásatásra. Azt hiszem, nem akaródzott nekik itthon maradni. Nem is veszem tőlük rossz néven. Ha esetleg ki akar menni az ásatáshoz…
 Kijött a verandára, és rám mosolygott. – Leatheran nővér biztosan szívesen kimegy magával.
 – Ó, hát hogyne, Miss Johnson – mondtam.
 – És ugye visszajön ebédre, M. Poirot?
 – Örömest, mademoiselle. 	Miss Johnson visszament a nappaliba, és újra nyakig merült a katalogizálásba.
 – Mrs. Mercado a tetőn van – mondtam. – Akar előbb beszélni vele?
 – Nem ártana, azt hiszem. Menjünk föl.
 – Megcsináltam, amit mondott – mondtam, miközben fölmentünk a lépcsőn. – Hallott valamit?
 – A világon semmit.
 – No, legalább ez a kő leesik Miss Johnson szívéről – mondtam. – Azon izgatta magát, hogy talán segíthetett volna valamit.
 Mrs. Mercado a párkányon ült, lehajtott fejjel és annyira elmerült a gondolataiban, hogy se nem látott, sem nem hallott minket, amíg Poirot elébe nem állt, és jó reggelt nem kívánt neki.
 Összerezzenve nézett föl.
 Milyen rosszul néz ki ma reggel, gondoltam, beesett, összeaszott az az apró kis arca, a szeme alatt meg nagy fekete karikák.
 – Encore moi – mondta Poirot. – Ma különleges célból jöttem ki.
 Aztán elmondta nagyjából ugyanazt, amit Miss Johnsonnak: megmagyarázta, milyen nagy szüksége van rá, hogy reális képet kapjon Mrs. Leidnerről.
 Mrs. Mercado azonban korántsem volt olyan őszinte, mint Miss Johnson. Elkezdett dicshimnuszokat zengedezni, amelyek – ebben biztos voltam – korántsem feleltek meg valódi érzelmeinek.
 – Ó, a kedves, drága Louise! Olyan nehéz őt leírni valakinek, aki nem ismerte. Olyan egzotikus teremtés volt. Egészen más, mint mások, egészen rendkívüli. Maga is ezt érezte, ugye, nővér? Persze sokat szenvedett az idegeitől, és Tell volt képzelgéssel, de az ember tőle olyasmit is elfogadott, amit senki mástól nem nyelt volna le. És olyan bűbájos volt, mindenkihez, ugye, nővér? És olyan szerény… úgy értem, semmit nem értett az archeológiához, de annyira szeretett volna tanulni! Folyton azokról a kémiai eljárásokról faggatta a férjemet, amelyekkel a fémtárgyakat kezelik, és segített Miss Johnsonnak edényeket ragasztani. Ó, mindnyájan rajongtunk érte!
 – Tehát nem igaz, amit hallottam, madame… hogy valami feszültség volt a levegőben… és hogy kellemetlen volt a légkor?
 Mrs. Mercado tágra meresztette azt a fátyolos fekete szemét.
 – Ó! Ki mondhatott ilyet magának? A nővér? Doktor Leidner? Abban biztos vagyok, hogy ő soha nem venne észre semmi ilyesmit, szegény ember.
 És igencsak barátságtalan pillantást vetett rám. Poirot könnyedén elmosolyodott.
 – Megvannak a kémeim, madame – jelentette ki vidáman. És egy pillanatra úgy véltem, megrebbent a szemhéja, és kacsintott egyet.
 – Nem gondolja – kérdezte Mrs. Mercado mézesmázosan –, hogy egy ilyen eset után mindenki sok mindent képzel, amiről soha szó sem volt? Tudja… feszültség, légkör, az az érzés, hogy „valami történni fog”? Én azt hiszem, az emberek utólag egyszerűen kitalálják ezeket a dolgokat.
 – Sok igazság van abban, amit mond, madame – bólogatott Poirot.
 – És valójában egy szó sem igaz belőle! Olyanok voltunk itt, mint egy boldog család.
 – Ez a nő akkora hazug, amekkorát én még életemben nem láttam – háborogtam Poirot-nak, miután elhagytuk a házat, és elindultunk kettesben az ösvényen az ásatás felé. – Biztos vagyok benne, hogy egyszerűen gyűlölte Mrs. Leidnert!
 – Aligha az a típus, akitől az ember azt várhatja, hogy igazat mondjon – helyeselt Poirot.
 – Időpocsékolás beszélni vele – fortyogtam.
 – Szó sincs róla… szó sincs róla. Ha valaki hazudik a szájával, néha elárulja az igazat a szemével. Mitől fél vajon ez a kis Mrs. Mercado? Félelmet láttam a szemében. Igen… határozottan fél valamitől. Ez roppant érdekes.
 – El kell magának mondanom valamit, M. Poirot.
 Aztán elmeséltem neki előző esti hazatérésemet, és hogy erősen azt hiszem, hogy azokat a névtelen leveleket Miss Johnson írta.
 – Szóval ő is hazudik! – mondtam. – És milyen hidegvérrel válaszolgatott magának délelőtt azokról a levelekről!
 – Igen – mondta Poirot. – Nagyon érdekes volt. Mert elárulta azt a tényt, hogy mindent tudott azokról a levelekről. Márpedig az expedíció tagjainak jelenlétében mindeddig nem esett szó róluk. Az persze lehetséges, hogy doktor Leidner tegnap mesélt neki róluk. Ők ketten régi barátok. De ha nem… nos, akkor ez a dolog furcsa és érdekes, nem?
 Megnövekedett tisztelettel néztem rá. Ügyesen ugratta be Miss Johnsont, hogy hozza szóba a leveleket.
 – Fejére fogja olvasni? – kérdeztem.
 Mr. Poirot-t valósággal megbotránkoztatta a gondolat.
 – Nem, dehogy. Sohasem bölcs dolog, ha az ember fitogtatja, amit tud. Én az utolsó pillanatig mindent itt tartok – kocogtatta meg a homlokát.
 – A megfelelő pillanatban aztán… lecsapok… mint a párduc… és mon Dieu! Akkor van ám konsternáció!
 Akaratlanul is elnevettem magam. A kis M. Poirot a párduc szerepében!
 Éppen kiértünk az ásatáshoz. Az első ember, akit megláttunk, Mr. Reiter volt; holmi falmaradványokat fényképezett buzgón.
 Véleményem szerint a munkások, akik ott ástak, egyszerűen szétverték a falakat, valahányszor arra szottyant kedvük. Legalábbis így nézett ki. Mr. Carey aztán elmagyarázta, hogy csákánnyal a kezében az ember tüstént érzi a különbséget, meg is próbálta megmutatni nekem – de én bizony nem éreztem semmit. Amikor egy munkás azt kiáltotta, hogy libn – vályogtégla –, amennyire én láttam, nem volt biz az más, csak közönséges száraz agyag.
 Mr. Reiter befejezte a fényképezést, és odaadta a gépet meg a lemezeket az egyik fiúnak, azzal, hogy vigye vissza a házba.
 Poirot föltett neki egy-két kérdést, expozíciós időkről, filmkazettákról, ilyesmikről, ezekre igen készségesen válaszolgatott. Láthatólag örült, hogy a munkájáról kérdezgetik.
 Éppen ürügyet kezdett keresni, amivel faképnél hagyhat minket, amikor Poirot megint belevágott betanult beszédébe. Ami azt illeti, nem volt ez azért persze teljesen kész szöveg, egy kicsit mindig változtatott rajta, annak szája íze szerint, akivel beszélt. De nem fogom újra meg újra leírni. Értelmes emberekkel, például Miss Johnsonnal szemben egyenesen a tárgyra tért, másoknál egy kicsit többet kellett köntörfalaznia. De végül mindig ugyanoda lyukadt ki.
 – Igen, igen, értem már, mire gondol – mondta Mr. Reiter. – De igazán nem tudom, mennyiben lehetnék a segítségére. Újonc vagyok, ez az első évadom itt, és nem sokat beszéltem Mrs. Leidnerrel. Sajnálom, de csakugyan nem tudok semmit sem mondani.
 Volt valami kissé merev és idegenszerű a beszédmodorában, noha nem volt akcentusa – kivéve, persze, az amerikait.
 – De annyit csak meg tud mondani, hogy maga kedvelte-e vagy sem?
 – kérdezte mosolyogva Poirot.
 Mr. Reiter elvörösödött és dadogni kezdett. – Bájos asszony volt… nagyon bájos. És intelligens. Remek jó esze volt… igen.
 – Bien! Szóval kedvelte. És ő magát?
 Erre Mr. Reiter még vörösebb lett.
 – Ó, én… én igazán nem tudom, alig vett észre. És egyszer-kétszer kifejezetten pechem volt. Mindig pechem volt, ahányszor csak megpróbáltam valami szívességet tenni neki. Attól tartok, bosszantotta az ügyetlenségem. Pedig teljesen szándéktalan volt… akár mit megtettem volna…
 Poirot megszánta, látva, hogy milyen zavarba jött.
 – Aha, igen, igen. No, térjünk át valami másra. Kellemes volt a házban a légkör?
 – Tessék?
 – Jól érezték magukat együtt? Nevetgéltek, beszélgettek?
 – Nem… nem, hát nem egészen. Volt valami kis… merevség a levegőben. – Elhallgatott, látszott, hogy belső harc dúl benne, aztán még annyit mondott: – Tudja, társaságban én nem sokat érek. Esetlen vagyok. Félszeg vagyok. Doktor Leidner mindig nagyon kedves volt hozzám. De… ostoba dolog… nem tudom legyűrni a félszegségemet. Mindig azt mondom, amit nem kellene. Fölborítom a vizeskancsót. Nincs szerencsém.
 Igazán olyan volt, mint egy nagyra nőtt, félszeg gyerek.
 – Mindnyájan ilyenek vagyunk fiatal korunkban – mondta Poirot mosolyogva. – A magabiztosság, a savoir fairé csak később jön meg.
 Aztán elköszöntünk és továbbmentünk.
 – Ma soeur – mondta Poirot –, ez a fiatalember vagy rendkívül együgyű, vagy figyelemre méltó színészi tehetség.
 Nem válaszoltam. Megint úgy éreztem, fantasztikus elképzelés, hogy ezek közül az emberek közül valaki veszedelmes, megátalkodott gyilkos legyen. Ezen a gyönyörű, csöndes, napsütéses délelőttön ez valahogy teljesen lehetetlennek látszott.
 HUSZONEGYEDIK FEJEZET – Mr. Mercado, Richard Carey

 – Látom, két különböző helyen dolgoznak – torpant meg Poirot. 	Mr. Reiter a központi ásatás szélén fényképezgetett. Tőlünk kissé távolabb egy másik munkáscsapat is sürgött-forgott a kosaraival.
 – Ezt hívják mély feltárásnak – magyaráztam. – Nemigen találnak itt semmit, csak szemétre való törött cserepeket, de doktor Leidner folyton azt mondja, hogy ez roppant érdekes, így hát, gondolom, annak kell lennie.
 – Menjünk oda.
 Lassan baktattunk, mert forrón sütött a nap. Itt Mr. Mercado irányított. Odalenn láttuk meg, éppen az előmunkásnak mondott valamit, egy öregembernek, aki olyan volt, mint egy teknősbéka, és vastag tweedkabátot viselt a hosszú, csíkos gyapotklepetusa fölött.
 Nem minden nehézség nélkül mentünk le, mert csak egy keskeny ösvény, amolyan lépcsőféle vezetett lefelé amelyen folyton le-föl jártak a kosárcipelő fiúk, méghozzá vakon, mint a denevér, soha eszükbe nem jutott, hogy kitérjenek az útból.
 Amint ott mentem Poirot nyomában lefelé, egyszer csak hátraszólt a válla fölött: – Mr. Mercado jobbkezes vagy balkezes? No, ez már aztán furcsa kérdés! Egy kicsit el is gondolkodtam rajta. – Jobbkezes – mondtam aztán határozottan.
 Poirot nem ereszkedett le odáig, hogy magyarázkodjon. Csak ment tovább, én meg utána.
 Mr. Mercado mintha megörült volna, amikor meglátott minket. Egészen földerült az a hosszú, mélabús képe. Mr. Poirot úgy tett, mintha érdeklődne a régészet iránt. Biztos vagyok benne, hogy erről valójában szó sem volt. De Mr. Mercado tüstént belemelegedett a témába.
 Elmagyarázta, hogy itt már tizenkét szintet tártak fel, lakóházakat egymás tetején. Mutogatta a különféle hamurétegeket. (Hogy reszketett a keze! Arra gondoltam, hátha esetleg maláriája van.) Elmagyarázta, hogyan változik a cserépedények jellege, mesélt a temetkezésekről – az egyik réteg szinte teljes egészében egy gyermektemetőből állt – szegény kis apróságok! –, hajlított testhelyzetet és tájolást emlegetett, ami mintha olyasmit jelentett volna, hogy hogyan is fekszenek a csontok.
 Aztán, amikor éppen lehajolt, hogy fölemeljen egy kovakő kést, ami mindenféle edények mellett hevert egy sarokban, egyszer csak hirtelen, vad üvöltéssel fölugrott
 Amint szembefordult velünk, Poirot is, én is döbbenne n néztünk rá.
 Rászorította kezét a bal karjára.
 – Valami megcsípett… mintha egy izzó tűt szúrtak volna belém.
 Poirot azonnal Tell lett energiával.
 – Hamar, mon cher, hadd lássuk. Leatheran nővér!
 Már ugrottam is.
 Megragadta Mr. Mercado karját, és ügyesen vállig felgöngyölte khaki ingének az ujját.
 – Itt – mutatta Mr. Mercado.
 Vagy tíz centivel a válla alatt apró szúrás látszott, szivárgott belőle a vér.
 – Különös – mondta Poirot. Belekukucskált az ing felhajtott ujjába. – Nem látok semmit. Talán egy hangya lehetett?
 – Jobb lesz, ha teszünk rá egy kis jódot – mondtam.
 Mindig hordok magamnál jód rudat, máris előszedtem, és bedörzsöltem vele. De kissé szórakozottan, mert figyelmemet valami egészen más kötötte le. Mr. Mercado karja, az alkarjától a könyökéig, Tell volt apró sebhelyekkel. Pontosan tudtam, hogy ez mit jelent: injekciós tű nyoma.
 Mr. Mercado letűrte az ingujját, és folytatta a magyarázatot. Mr. Poirot figyelmesen hallgatta, de nem isi próbálta a beszélgetést a Leidner házaspárra terelni. Sőt egyáltalán semmit sem kérdezett.
 Nemsokára el is búcsúztunk Mr. Mercadótól, és újra fölkapaszkodtunk az ösvényen.
 – Ez ügyes volt, nem gondolja? – kérdezte Poirot.
 – Ügyes?
 M. Poirot előszedett a kabáthajtókája alól valamit, él szeretettel nézegette. Nagy meglepetésemre láttam, hogy nem más, mint egy hosszú, hegyes stoppolótű, a végén egy pecsétviaszpöttyel, amitől olyan lett, mint egy gombostű.
 – M. Poirot – kiáltottam fel –, ez a maga műve volt?
 – Igen, én voltam a szúrós rovar… igen. És nagyon ügyesen csináltam, nem gondolja? Maga se vette észre.
 Hát az már igaz. Nem láttam, mikor csinálta. És biztos vagyok benne, hogy Mr. Mercado sem sejtett semmit. Villámgyorsan csinálta.
 – De miért, M. Poirot, miért? – kérdeztem. A kérdésre kérdéssel válaszolt.
 – Nem vett észre semmit, nővér? Lassan bólintottam.
 – Injekcióstű – nyomokat – mondtam.
 – Tehát most már tudunk valamit Mr. Mercadóról – mondta Poirot. – Gyanítottam… de eddig nem tudtam. Pedig az embernek mindig mindent tudnia kell!
 És fütyülsz rá, hogy, hogy tudod meg! Ezt csak gondoltam, de nem mondtam. Poirot hirtelen a zsebéhez kapott.
 – Sajnos, elejtettem a zsebkendőmet odalenn. Abba dugtam el a tűt.
 – Mindjárt megkeresem – mondtam, és visszasiettem.
 Addigra, tudják, már úgy éreztem, mintha Poirot lenne a kezelőorvos, én meg az ápolónő. Vagy még inkább, mintha egy operációnál ő lenne a sebész. Talán ezt nem is volna szabad mondanom, de furcsa módon kezdtem élvezni a dolgot.
 Emlékszem, mindjárt azután, hogy megkaptam a diplomámat, kimentem egy beteghez, magánházhoz. Azonnali műtétre volt szükség, és a páciens férje irtózott a kórházaktól. Egyszerűen hallani sem akart róla, hogy a feleségét bevigyék. Azt mondta, a háznál kell elvégezni a műtétet.
 Nohát, persze csudára élveztem a dolgot! Senki nem üti bele az orrát! Én vagyok a felelős mindenért! Persze iszonyúan ideges voltam – összeszedtem mindent, amit csak a doktornak elképzelhetőleg szüksége lehetett, de azért mégis féltem, hogy esetleg megfeledkeztem valamiről. Orvosoknál sose tudhatja az ember. Néha csak az isten tudja, mit nem jut eszükbe kérni! De minden pompásan ment! Minden ott volt a keze ügyében, amit csak kért, és amikor túl voltunk rajta, szó szerint azt mondta, hogy elsőrendű voltam – márpedig a legtöbb orvos egyszerűen nem veszi magának a fáradságot, hogy ilyesmit mondjon! A háziorvos is nagyon rendes volt. És egyedül csináltam végig az egészet!
 A páciens is meggyógyult, így aztán mindenki örült.
 Hát most is valami ilyesmit éreztem. M. Poirot valahogy arra a sebészre emlékeztetett. Az is ilyen kis ember volt. Csúf kis ember, az arca tisztára majompofa, de nagyszerű sebész. Ösztönösen tudta, hogy mit kell csinálni. Jó néhány sebészt láttam, és tudom, hogy ez milyen sokat számít.
 Fokról fokra egyre inkább megbíztam M. Poirot-ban. Úgy éreztem, hogy akárcsak az a sebész, ő is mindig pontosan tudja, mit csinál. És egyre jobban éreztem, az a dolgom, hogy segítsek neki – hogy úgy mondjam, a keze ügyében tartsam a csipeszeket, a tampont meg mindent, amikor szüksége van rá. Ezért volt számomra éppolyan természetes, hogy fussak és megkeressem a zsebkendőjét, mint amilyen természetesen fölemeltem volna egy törülközőt, ha az orvos ledobta a földre.
 Amikor megtaláltam a zsebkendőt, és visszamentem, először nem láttam sehol M. Poirot-t. Végül megpillantottam: a munkagödörtől egy kicsit távolabb üldögélt, él Mr. Careyvel beszélgetett. Mr. Carey segédje is ott ácsorgott mellettünk, azzal a nagy rúddal, amin méterbeosztás van, de Mr. Carey éppen abban a pillanatban mondott valamit a fiúnak, mire az elvitte onnan a rudat. Úgy látszik, egyelőre befejezték a méricskélést.
 Szeretném, ha ezt a következő részt egészen világossá tudnám tenni. Tudják, nem voltam benne egészen biztos, hogy mit csináljak, mit kíván tőlem M. Poirot. Úgy értem, lehet, hogy szándékosan küldött el azért a zsebkendőért. Hogy ne legyek láb alatt.
 Megint pont olyan volt az egész, mint egy műtétnél. Az embernek nagyon kell vigyáznia, hogy azt adja a sebész kezébe, amit akar, és ne azt, amire nincs szüksége. Hogy mire gondolok? Hát tegyük fel, hogy rosszkor adom oda neki az érfogót, vagy amikor kellene, elkésem vele! Hál’ istennek, a műtőben értem a dolgomat. Ott nemigen követek el hibát. De ebben az ügyben olyan voltam, mint a legzöldfülűbb, kezdő kisnővér. Így aztán nagyon kellett vigyáznom, hogy ne kövessek el buta hibákat.
 Az persze egy pillanatra sem jutott eszembe, hogy M. Poirot azt akarja, hogy ne halljam, miről beszél Mr. Careyvel. De talán úgy gondolta, hogy könnyebben szóra bírja Mr. Careyt, ha én nem vagyok ott.
 Mármost nem szeretném, ha bárki azt venné a fejébe, hogy én az a fajta nő vagyok, aki nekiáll hallgatózni, amikor mások bizalmasan beszélgetnek. Én ilyet soha nem tennék. Egy pillanatra se. Akármennyire szeretném.
 Szóval arra akarok kilyukadni, hogy ha ez tényleg magánbeszélgetés lett volna, egy pillanatra se csinálom azt, amit végül csináltam.
 Én úgy gondoltam, hogy kivételes helyzetben vagyok. Végül is az ember annyi mindent hall, amikor egy beteg magához tér altatás után. Hú, de mennyire nem szeretné a beteg, hogy az ember hallja – rendszerint nem is sejti, hogy az ember hallotta –, pedig mégiscsak hallotta.
 Egyszerűen úgy fogtam fel, hogy most Mr. Carey beteg. Semmi baja nem lesz tőle, hiszen úgyse tudja meg. És ha azt gondolják, hogy egyszerűen kíváncsi voltam, no, beismerem – kíváncsi voltam. Lehetőleg semmiből sem akartam kimaradni.
 Száz szónak is egy a vége, elfordultam, és kerülő úton a nagy törmelékhalom mögött osontam. Végül alig egylábnyira voltam tőlük, csak a törmelékhalom egyik sarka takart el. És ha valaki azt mondja, hogy ez nem volt tisztességes dolog, hát bizony nincs igaza. Az ügyeletes nővér előtt semmit sem szabad eltitkolni, bár azt persze mindig az orvos mondja meg, hogy mit kell csinálnia.
 Azt természetesen nem tudom, hogy M. Poirot hogyan közelítette meg a témát, de mire odaértem, már hogy úgy mondjam – szarván ragadta a bikát.
 – Senki nem tiszteli nálam jobban doktor Leidnernek a felesége iránti rajongását – mondta éppen. – De gyakori eset, hogy az ember az ellenségeitől többet tud meg valakiről, mint a barátaitól.
 – Tehát úgy gondolja, hogy a hibáik fontosabbak, mint az erényeik?
 – kérdezte Mr. Carey. Száraz és ironikus volt a hangja.
 – Kétségkívül… már amikor gyilkosságról van szó. Talán furcsának tűnik, de én még eddig nem ismertem soha senkit, akit azért gyilkoltak meg, mert túlságosan tökéletes volt a jelleme! Pedig a tökéletesség igencsak bosszantó tulajdonság!
 – Én aligha vagyok alkalmas rá, hogy segítsek magának – mondta Mr. Carey. – Hogy teljesen őszinte legyek, Mrs. Leidner és én nem jöttünk ki különösebben jól egymással. Ezzel nem azt akartam mondani, hogy a szó bármiféle értelmében ellenségek lettünk volna, de nem voltunk kifejezetten barátok. Mrs. Leidner talán egy leheletnyit féltékeny volt a férjével való régi barátságunkra. Engem, bár én kifejezetten csodáltam, és rendkívül vonzó nőnek tartottam, kissé bosszantott a Leidnerre gyakorolt befolyása. Ennek aztán az volt az eredménye, hogy nagyon udvariasak voltunk egymáshoz, de nem melegedtünk össze.
 – Csodálatosan megmagyarázta – mondta Poirot.
 Csak a fejüket láttam, de észrevettem, hogy Mr. Carey hirtelen félrefordítja a fejét, mintha kellemetlenül érintené Poirot hűvös, személytelen tónusa.
 – Doktor Leidnert nem bántotta – folytatta Poirot –, hogy ön meg a felesége nem jöttek ki jobban egymással?
 Erre Carey egy pillanatig habozott – Én… igazán nem is tudom. Soha nem hozta szóba. Mindig reméltem, hogy nem veszi észre. Nagyon elmerült a munkájában, tudja.
 – Ön tehát azt állítja, hogy igazából nem kedvelte Mis. Leidnert?
 Carey vállat vont.
 – Valószínűleg nagyon szerettem volna, ha nem Leidner felesége.
 Fölnevetett, mintha mulatna a saját kijelentésén.
 Poirot a kupacba rakott cserépdarabkákat rendezgette. Álmatag, távoli hangon szólalt meg. – Ma reggel beszéltem Miss Johnsonnal. Elismerte, hogy elfogult volt Mrs. Leidnerrel szemben, és nem kedvelte túlságosan, bár sietve hozzátette, hogy Mrs. Leidner mindig bűbájos volt hozzá.
 – Hadd mondjam meg, hogy ez teljesen igaz – mondta Carey.
 – Én is így véltem. Aztán beszélgetést folytattam Mrs. Mercadóval. Hosszasan mesélte nekem, mennyire rajongott Mrs. Leidnerért, és mennyire csodálta.
 Carey nem válaszolt. Poirot egy-két pillanatig várt, aztán folytatta.
 – Ezt… ezt nem hittem el! Aztán önhöz jöttem, és amit ön mondott… nos, azt megint csak… nem hiszem el!
 Carey megmerevedett. Kihallottam a hangjából dühöt – az elfojtott haragot.
 – Hogy maga mit hisz vagy mit nem, arról én igazán nem tehetek, M. Poirot. Hallotta az igazat, és felőlem azt kezd vele, amit akar.
 Poirot nem gurult dühbe. Inkább különösen szelíd és szomorú volt a hangja.
 – Hát én tehetek róla, hogy mit hiszek… vagy mit nem hiszek? Érzékeny fülem van, tudja. És aztán… nos, mindig rengeteg történet kering… pletykák szállongnak a levegőben. Az ember meghallja őket… és talán… talán megtud valamit! Igen, vannak ilyen történetek.
 Carey talpra ugrott. Tisztán láttam, ahogy lüktet az élj a halántékán. Nagyszerű látvány volt! Olyan karcsú, olyan barna – és az a csodálatos, kemény, szögletes álla! Nem csodálom, hogy bolondultak utána a nők.
 – Miféle történetek? – kérdezte vadul.
 Poirot oldalvást nézett rá.
 – Talán maga is sejti. A szokásos históriák… magáról és Mrs. Leidnerről…
 – Hogy az embereknek milyen mocskos a fantáziájuk!
 – N’est-cepas?5Olyanok, mint a kutyák. Akármilyen mélyre ás el az ember valami kellemetlent, a kutya mindig kikaparja.
 – És maga hisz ezeknek a históriáknak?
 – En hagyom magamat meggyőzni… de csak az igazsággal! – mondta Poirot komoran.
 – Szerintem, ha hallaná, se ismerné föl az igazságot – nevetett fel gorombán Carey.
 – Próbálja ki, majd meglátja – mondta Poirot, és közben erősen figyelte Careyt.
 – Akkor kipróbálom! Hallani fogja az igazságot! Gyűlöltem Louise Leidnert… itt van magának az igazság. Gyűlöltem, mint a bűnt!
 HUSZONKETTEDIK FEJEZET – David Emmott, Lavigny atya – és egy felfedezés

 	Carey hirtelen sarkon fordult, és hosszú, dühös léptekkel elvágtatott. Poirot ülve maradt, csak bámult utána, aztán nemsokára azt mormolta: – Igen… értem. – Aztán valamivel hangosabban szólalt meg, de meg se fordította a fejét. – Nem menne át a másik oldalra egy pillanatra, nővér? Hátha hátranéz. így, most jó. Megvan a zsebkendőm? Nagyon köszönöm. Maga igazán nagyon kedves.
 	Egy árva szóval sem célzott rá, hogy hallgatóztam – és el se tudom képzelni, honnan tudta. Egyetlenegyszer sem pillantott abba az irányba, ahol álltam. Meglehetősen megkönnyebbültem, hogy nem szólt semmit. Azt akarom ezzel mondani, hogy nekem ugyan tiszta volt a lelkiismeretem, de azért kissé kínos lett volna magyarázkodnom. Szóval így volt ez jó, hogy nem kért semmiféle magyarázatot.
 	– Mit gondol, tényleg gyűlölte, M. Poirot? – kérdeztem. Furcsa arckifejezéssel, lassan rábólintott.
 – Igen… azt hiszem, gyűlölte.
 Aztán fürgén fölállt, és elindult arrafelé, ahol a munkások a domb te5 Ugye? 	tején dolgoztak, én meg utána. Először az arabokon kívül nem láttunk senkit, de végül megtaláltuk Mr. Emmottot. Hason feküdt, éppen egy frissiben feltárt csontvázról fújta le a port.
 	Amikor meglátott, a szokott kellemes, higgadt mosolyával üdvözölt minket.
 – Kijöttek körülnézni? Egy perc, mindjárt kész vagyok.
 Fölült, fogta a kését, és elkezdte finoman kapargatni a földet a csontok körül, közben meg folyton fújdogálta őket, hol egy fújtatóval, hol csak úgy, szájjal. Roppant egészségtelen eljárás, gondoltam. Mármint az utóbbi.
 – Így össze fog szedni egy csomó csúnya bacit, Mr, Emmott – közöltem.
 – A csúnya baci nekem mindennapi eledelem, nővér – mondta nagy komolyan. – Nincs az a baci, amelyik ártani tudna egy régésznek… úgy elment a kedvük, hogy már meg se próbálják.
 Még egy kicsit kapirgált a combcsont körül. Aztán megbeszélte a továbbiakat a mellette álló előmunkással, és pontos utasításokat adott, hogy mit hogyan csináljanak.
 – Nohát – mondta, és fölállt. – Ez el van intézve, Reiter ebéd után már fényképezheti is. Egész rendes holmi volt itt mellette.
 Egy kis zöldrozsdás réztálkát mutatott nekünk, meg egypár tűt, aztán egy csomó arany és kék micsodát – abból volt a halott nyaklánca.
 A csontokat meg a többi tárgyat leporolták, késsé megtisztogatták, de aztán mindent az eredeti helyén hagytak a fényképezésig.
 – Ez ki? – kérdezte Poirot.
 – Első évezred. Nem is egészen érdektelen hölgy. Van valami fura a koponyáján… elő kell kerítenem Mercadót, hogy nézze meg. Úgy néz ki, hogy nem természetes úton halt meg.
 – Egy kétezer évvel ezelőtti Mrs. Leidner? – kérdezte Poirot.
 – Talán – felelte Mr. Emmott.
 Bill Coleman egy faldarabon matatott valamit a csákányával.
 David Emmott odaszólt neki; hogy mit, azt nem értettem, aztán körülvezette Poirot-t.
 Amikor befejezték a rövid, magyarázatokkal fűszerezett körsétát, Emmott megnézte az óráját.
 – Tíz perc múlva ebédidő. Ne menjünk vissza a házba?
 – Pompás gondolat-mondta Poirot.
 Lassan sétáltunk végig a kitaposott ösvényen.
 – Gondolom, örülnek, hogy visszatérhettek a munkájukhoz – mondta Poirot.
 – Igen, ez a legjobb – felelte Emmott komoran. – Nem volt könnyű ott lődörögni a ház körül és társalogni.
 – És egész idő alatt tudni, hogy maguk közül valaki a gyilkos.
 Emmott erre nem válaszolt. De nem tett semmiféle tiltakozó mozdulatot sem. Most már tudtam, hogy kezdet kezdetétől fogva gyanította az igazságot, már akkor, amikor kikérdezte az edénymosó fiút.
 Néhány perc múlva halkan megkérdezte: – Jutott már valamire, M. Poirot?
 – Hajlandó lenne nekem segíteni, hogy jussak valamire? – kérdezte Poirot komolyan.
 – Természetesen.
 – Az ügy tengelyében Mrs. Leidner áll – mondta Poirot, s közben éberen figyelte Emmott arcát. – Róla szeretnék egyet-mást megtudni.
 – Hogy érti azt – kérdezte David Emmott lassan –, hogy egyet-mást megtudni róla?
 – Nem arra gondolok, hogy hol született és mi volt a lánykori neve. Nem is arra, hogy milyen volt az arca, vagy milyen színű volt a szeme. Arra gondolok, hogy milyen volt… ő maga.
 – Gondolja, hogy ez sokat számít az ügyben?
 – Egészen biztos vagyok benne.
 Emmott egy-két pillanatig hallgatott. Aztán azt mondta: – Lehet, hogy igaza van.
 – És ez az, amiben a segítségemre lehet. Ön meg tudja mondani nekem, hogy miféle nő volt Mrs. Leidner.
 – Én? Hiszen én is gyakran törtem ezen a fejemet.
 – És nem tudott határozott döntésre jutni?
 – De azt hiszem, végül sikerült.
 – Eh bien?
 De Mr. Emmott egy darabig csak hallgatott, aztán kitérő válasszal próbálkozott: – A nővérnek mi a véleménye róla? Azt mondják, a nők gyorsan meg tudnak ítélni egy másik nőt, és egy ápolónőnek nagy tapasztalata van mindenféle típusú emberekkel.
 Még ha akartam volna is mondani valamit, Poirot nem adott rá alkalmat, villámgyorsan közbeszólt. – Én azt akarom tudni, hogy egy férfinak mi volt a véleménye róla.
 Emmott kissé elmosolyodott.
 – Azt hiszem, minden férfinak nagyjából ugyanaz. – Kis szünetet tartott. – Nem volt fiatal, de azt hiszem, a legszebb nő volt, akivel csak életemben találkoztam.
 – Ez nem válasz, Mr. Emmott.
 – De majdnem az, Mr. Poirot.
 Egy-két pillanatig hallgatott, aztán folytatta: – Volt valami tündérmese, gyermekkoromban olvastam, valami skandináv mese, a Hókirálynőről meg a kis Kayról. Azt hiszem, Mrs. Leidner valami ilyesmi volt… magával ragadta a kis Kayt.
 – Aha, igen, Andersen-mese, ugye? És egy kislány is volt benne. A kis Gerda, ugye, úgy hívták?
 – Lehet. Nem sokra emlékszem már belőle.
 – Nem tudna ennél egy kicsit többet mondani, Mr. Emmott?
 David Emmott a fejét rázta.
 – Még azt sem tudom, hogy egyáltalán jól ítéltem-e meg. Nem volt könnyű kiismerni. Egyik nap pokoli dolgokat mondott, másnap meg igazán kedves tudott lenni. De azt hiszem, magának nagyjából igaza van, amikor azt mondja, hogy ő áll az ügy tengelyében. Mindig is ott akart lenni… a dolgok középpontjában. És szerette a karma közé kaparintani az embereket… úgy értem, nem érte be azzal, hogy szépen nyújtsák át neki a pirítóst meg a vajat, azt akarta, hogy az ember a szívét-lelkét is kitárja előtte, hadd nézegesse kedvére.
 – És ha valaki nem szerezte meg neki ezt az örömöt? – kérdezte Poirot.
 – Akkor nagyon komisz tudott lenni!
 Láttam, hogy leszegi az állát, és elszántan összeharapja az ajkát.
 – Gondolom, Mr. Emmott, nem sok kedve lenne akár nem hivatalosan is véleményt mondani arról, hogy ki gyilkolta meg?
 – Nem tudom – mondta Emmott. – Igazán, halvány fogalmam sincs róla. Gondolom, ha Carl helyében vagyok… Carl Reiterre gondolok… én alighanem megpróbáltam volna. Egyszerűen ördögi volt, amit vele művelt. De hát, persze, ő valósággal kihívja az ilyesmit, olyan átkozottul érzékeny. Egyenesen arra ingerli az embereket, hogy rúgják fenékbe.
 – És Mrs. Leidner… fenékbe rúgta?
 Emmott hirtelen elvigyorodott.
 – Nem. Ügyesen megszurkálta a hímzőtűjével… ez volt a módszere. Persze Carl nagyon idegesítő. Mint valami pityergő, csüggedt kisgyerek. De a tű fájdalmas fegyver.
 Lopva Poirot-ra pillantottam. Mintha kissé megremegett volna az ajka. – De azt nem hiszi komolyan, hogy Carl Reiter ölte meg? – kérdezte.
 – Nem. Nem hiszem, hogy valaki megöl egy nőt azért, mert az sorozatosan, minden étkezésnél bolondot csinál belőle.
 Poirot elgondolkodva csóválta a fejét.
 Persze Mr. Emmott előadása alapján Mrs. Leidner teljesen embertelennek tűnt. Meg kell nézni a dolgok másik oldalát is.
 Mr. Reiter magatartásában volt valami iszonyúan bosszantó. Összerezzent, ha az ember megszólította, és egészen ostoba dolgai voltak, például újra meg újra odakínálta Mrs. Leidnernek a narancsdzsemet, pedig tudta, hogy nem vesz belőle. Én magam is hajlamos lettem volna, hogy néha letoljam egy kicsit.
 A férfiak képtelenek megérteni, hogy modorosságuk egy nőnek mennyire az idegeire mehet, végül már muszáj kirobbannia.
 Arra gondoltam, hogy ezt egyszer majd megemlítem M. Poirot-nak.
 Közben meg is érkeztünk. Mr. Emmott megkérdezte Poirot-tól, nem akar-e kezet mosni, majd bevezette a, szobájába.
 Én is sietve vágtam át az udvaron a szobám felé.
 Ugyanakkor jöttem ki, amikor ők, és mindnyájan elindultunk az ebédlő felé, amikor Lavigny atya megjelent a szobája ajtajában, és behívta Poirot-t.
 Mr. Emmott továbbjött, együtt léptünk be az ebédlőbe. Miss Johnson és Mrs. Mercado már ott voltak, s néhány perc múlva megjött Mr. Mercado, Mr. Reiter és Bill Coleman is.
 Éppen asztalhoz ültünk, és Mercado odaszólt az arab inasnak, szóljon Lavigny atyának, hogy az ebéd tálalva van, amikor valamennyiünket öszszerezzentett egy távoli, elfojtott kiáltás.
 Azt hiszem, még nem voltak teljesen rendben az idegeink, mert valamennyien fölugrottunk. Miss Johnson elsápadt, és fölkiáltott: – Mi volt ez? Mi történt?
 Mrs. Mercado csak bámult rá. – Drágám – mondta –, mi van veled? Hát valami lárma, kinn a földeken.
 De abban a pillanatban már jött is Poirot Lavigny atyával.
 – Ezer pardon-bocsánat, mademoiselle! – kiáltotta Poirot. – Az én hibám. Lavigny atya magyarázgatta nekem a táblácskáit, én odavittem egyet az ablakhoz, hogy jobban lássam, és ma foi, nem néztem oda, hogy hová lépek, és bevertem a lábam ujját. Egy pillanatig nagyon fájt, és felkiáltottam.
 – Már azt hittük, újabb gyilkosság – nevetett Mrs. Mercado.
 – Marie! – szólt rá a férje.
 Rendreutasító hangjától az asszony elpirult, és az ajkába harapott.
 Miss Johnson sietve az ásatásra terelte a szót, meg arra, hogy milyen érdekes tárgyak bukkantak elő aznap délelőtt. A társalgás az egész ebéd alatt szigorúan a régészet keretei között maradt.
 Azt hiszem, mindnyájan éreztük, hogy ez lesz a legbiztosabb.
 Megittuk a kávét, és átmentünk a nappaliba. Utána a férfiak Lavigny atya kivételével visszamentek az ásatásra.
 Lavigny atya bevezette Poirot-t a lelettárba. Én is velük mentem. Addigra már elég jól ismertem a holmikat, és valósággal büszke voltam – mintha csak az enyém lett volna, amikor Lavigny atya elővette az aranykupát, és Poirot elragadtatva kiáltott fel:
 – Milyen gyönyörű! Micsoda mestermű!
 Lavigny atya buzgón helyeselt, aztán lelkesen és nagy szakértelemmel elkezdte magyarázni a kupa szépségeit.
 – Most nincs rajta viasz se – mondtam.
 – Viasz? – bámult rám Poirot.
 – Viasz? – bámult rám Lavigny atya is. Elmagyaráztam nekik a dolgot.
 – Aha, je comprends6– mondta Lavigny atya. – Igen, igen, gyertyafaggyú.
 Ez aztán egyenesen elvezetett az éjszakai látogató kérdéséhez. Teljesen megfeledkeztek a jelenlétemről, és elkezdtek franciául beszélni, mire otthagytam őket, és visszamentem a nappaliba.
 Mrs. Mercado a férje zokniját stoppolgatta, Miss Johnson pedig olvasott, ami meglehetősen szokatlan dolog volt tőle. Általában mindig volt valami elfoglaltsága.
 Egy idő múlva Lavigny atya és Poirot jöttek. Az atya elnézést kért, hogy őt várja a munkája, de Poirot leült közénk.
 – Rendkívül érdekes ember – mondta, aztán megkérdezte, sok munkája volt-e Lavigny atyának.
 Miss Johnson elmagyarázta, hogy az eddigi agyagtábla-leletanyag meglehetősen szegényes, feliratos téglát és pecséthengert is nagyon keveset találtak. Lavigny atya viszont kivette a részét az ásatási munkából, és gyorsan fejlesztette arab köznyelvi tudását.
 Erről aztán a pecséthengerekre terelődött a szó. Miss Johnson hamarosan elő is hozott a szekrényből néhány plasztilinnyomatot.
 Fölébük hajoltunk, megcsodáltuk a lendületes díszítményeket. Akkor jöttem rá, hogy nyilván ezekkel dolgozott Miss Johnson azon a végzetes délutánon.
 Beszélgetés közben észrevettem, hogy Poirot egy kis plasztilingolyócskát gyúrogat.
 – Sok plasztilint használnak, mademoiselle? – kérdezte.
 – Elég sokat. Az idén már jó csomó elfogyott… el se tudom képzelni, hogy hogyan, de mintha már a fele készletünk odalenne.
 – Hol tartják, mademoiselle?
 – Itt… ebben a szekrényben.
 Visszatette a pecsétlenyomatokat, s közben megmutatta azt a polcot, ahol a plasztilinrudak, a fixálólakk, a fényképragasztók és egyéb irodaszerek álltak.
 Poirot lehajolt.
 – Hát ez… hát ez mi, mademoiselle?
 Jobb kezével jó mélyen hátranyúlt, és előhúzott valami furcsa, gyűrött jószágot.
 Amikor kisimította, láttuk, hogy valamiféle álarc. A szemet és a szájat tussal mázolták rá, és az egész durván összevissza volt kenve plasztilinnal.
 – Nahát, ez fantasztikus! – kiáltott fel Miss Johnson. – Sose vettem észre. Hogy kerülhetett ide? És micsoda?
 – Ami azt illeti, hogy hogy kerülhetett ide, hát egyik rejtekhely éppúgy megteszi, mint a másik. Fölteszem, hogy ezt a szekrényt az évad végéig nem rámolták volna ki. Ami meg azt illeti, hogy micsoda… hát gondolom, azt se nehéz megmondani. Ez az az arc, amelytől Mrs. Leidner megrémült. Az a kísérteties arc, amelyet a félhomályban, az ablaka előtt látott… amelynek nem volt teste.
 Mrs. Mercado halkan felsikoltott.
 Miss Johnsonnak még a szája is elfehéredett. – Szóval nem képzelődés volt – mormolta. – Hanem trükk… gonosz trükk! De ki csinálhatta?
 – Igen – kiáltotta Mrs. Mercado. – Ki csinálhatott ilyen gonosz… ilyen gonosz dolgot?
 Poirot nem is próbált válaszolni. Nagyon komor volt az arca, amikor átment a másik szobába. Egy kartondobozzal a kezében jött vissza, beletette a gyűrött álarcot. – Ezt látnia kell a rendőrségnek – magyarázta.
 – Iszonyatos – mondta halkan Miss Johnson. – Iszonyatos!
 – Gondolja, hogy minden itt van valahol elrejtve? – sipítozott Mrs. Mercado. – Mit gondol, talán a fegyver is… az a bunkó, amivel megölték… talán még most is csupa vér… Jaj, úgy félek… úgy félek!
 Miss Johnson megmarkolta a vállát.
 – Maradj csöndben – szólt rá erélyesen. – Itt van doktor Leidner. Nem szabad felizgatnunk.
 Valóban, a kocsi ebben a pillanatban hajtott be az udvarra. Dr. Leidner kiszállt, egyenesen keresztülvágott az udvaron, és odajött a nappali ajtajához. Arcára ráncokat vésett a fáradtság, kétszer annyi idősnek látszott, mint két nappal azelőtt.
 Egész nyugodt volt a hangja. – Holnap tizenegykor lesz a temetés. Deane őrnagy végzi a szertartást.
 Mrs. Mercado dadogott valamit, aztán kisurrant a szobából.
 – Eljön, Anne? – kérdezte dr. Leidner Miss Johnsontól.
 – Hát persze, kedves, mind elmegyünk. Természetesen.
 Többet nem mondott, de az arca biztosan kimondta, amire a nyelve nem volt képes, mert dr. Leidnernek földerült az arca, szeretet és pillanatnyi megkönnyebbülés sugárzott róla.
 – Drága Anne – mondta. – Maga olyan csodálatos vigasztalás és segítség nekem. Drága, öreg barátnőm.
 Megsimogatta a karját, és láttam, hogy Miss Johnson mélyen elvörösödik. Érdes hangján azonban csak annyit dörmögött, hogy: – Jól van már, no.
 De nekem elég volt egy pillantás az arcára, és tudtam, hogy Anne Johnson egy röpke pillanatig tökéletesen boldog volt.
 És egy másik gondolat is átvillant az agyamon. Ez a férfi a régi barátnőhöz fordul részvétért, s a dolgok természetes folyása talán hamarosan egy új, boldog állapothoz vezethet.
 Nem mintha az a fajta lennék, aki örökké össze akarja boronálni az embereket, és persze illetlenség ilyesmire gondolni, mikor szegény Louiset még el se temették. De hát végül is… mégiscsak szerencsés megoldás lenne. A férfi kedveli, ő kétségtelenül rajong Leidnerért, boldog lenne, ha élete hátralevő részét neki szentelhetné. Mármint ha el bírná viselni, hogy folyton dicshimnuszokat kell hallgatnia Louise tökéletességéről. De hát a nők sok mindennel ki tudnak békülni, ha megkapják, amit akarnak.
 Dr. Leidner ezután üdvözölte Poirot-t, és megkérdezte, mennyire haladt.
 Miss Johnson dr. Leidner háta mögött állt, meredten bámulta a Poirot kezében levő dobozt, és a fejét rázta.
 Rájöttem, hogy könyörög Poirot-nak, ne beszéljen dr. Leidnernek az álarcról. Alighanem úgy érezte, hogy szegénynek ezen a napon már éppen eleget kellett elviselnie. Poirot teljesítette a kívánságát.
 – Ezek a dolgok lassan haladnak, monsieur- mondta.
 Aztán néhány semmitmondó frázis után el is búcsúzott.
 Kikísértem a kocsijához.
 Sok mindent szerettem volna megkérdezni tőle, de aztán, amikor megfordult és rám nézett, valahogy mégse kérdeztem semmit. Olyan lett volna, mintha megkérdezném a sebésztől, hogy mit gondol, jól csinálta-e a műtétet. Csak álltam jámboran, vártam az utasításait.
 Meglehetősen meglepett, amit mondott. – Vigyázzon magára, gyermekem. – Aztán még hozzátette: – Nem tudom, jó-e az, hogy maga itt marad.
 – Meg kell beszélnem doktor Leidnerrel, mikor menjek el – mondtam. – De úgy gondoltam, megvárom a temetést.
 Helyeslően bólintott.
 – Addig is – mondta –, ne próbálkozzon, ne akarjon túl sokat megtudni! Értse meg, nem akarom, hogy maga túl okos legyen. – Aztán elmosolyodott, és hozzátette: – A maga dolga az, hogy adja a tampont, az enyém, hogy elvégezzem a műtétet.
 Hát nem fura, hogy szó szerint ezt mondta? Aztán csak úgy mellesleg megjegyezte: – Érdekes } ember ez a Lavigny atya.
 – Nekem olyan furcsa, hogy egy barát archeológus legyen – mondtam.
 – Ja, igen, maga protestáns. Én viszont jó katolikus vagyok. Tudok egyet-mást a papokról meg a szerzetesekről.
 Habozott, a homlokát ráncolta, aztán kibökte: Egyet ne felejtsen el: elég okos ember ahhoz, hogy ha akarja, mindent kiszedjen magából.
 Hát ha ezzel arra akart figyelmeztetni, hogy ne fecsegjek, akkor szerintem nem volt semmi szükség a figyelmeztetésre!
 Felbosszantott vele, így hát, bár nem volt kedvem megkérdezni azt, ami igazán érdekelt volna, nem láttam be, miért ne dörgöljek én is az orra alá valamit, s felhívtam a figyelmét egy kiejtési hibájára.
 – Aha. Köszönöm, ma soeur.
 – Szóra se érdemes. De hát ha lehet, miért ne mondja helyesen.
 – Nem fogom elfelejteni – mondta, szokatlanul szelíden.
 Beszállt a kocsijába, és elhajtott, én meg lassan visszafelé indultam az udvaron. Volt min töprengenem.
 Az injekcióstű – szúrások Mr. Mercado karján. Vajon milyen kábítószert használ? Aztán az a rémes, sárgára mázolt álarc. És milyen különös, hogy délelőtt Poirot és Miss Johnson a nappaliban nem hallották az én kiáltásomat, de Poirot kiáltását mindnyájan jól hallottuk az ebédlőben… holott Lavigny atya szobája és Mrs. Leidner szobája pontosan ugyanolyan távolságra van a nappalitól, illetve az ebédlőtől.
 Aztán nagy elégedettséget éreztem, amiért megtanítottam egy angol szó helyes kiejtésére doktor Poirot-t!
 Még ha csakugyan olyan nagy detektív is, akkor is rá kell jönnie, hogy ő sem tud mindent!
 6 Értem HUSZONHARMADIK FEJEZET – Médiumot játszom
 	A temetés szerintem nagyon megindító volt. Rajtunk kívül megjelent az összes Hasszanjében élő angol is. Még Sheila Reilly is eljött, fekete kosztümben. Nagyon csöndes volt, mintha megszelídült volna. Reméltem, hogy némi lelkiismeret-furdalást érez azért a sok komiszságért, amit mondott.
 	Amikor visszatértünk a házba, dr. Leidner után mentem az irodába, és megpendítettem távozásom kérdését. Nagyon rendes volt, köszönetet mondott azért, amit tettem (még hogy tettem! semmi hasznomat nem vették, sőt!), és ragaszkodott hozzá, hogy fogadjak el külön egyheti fizetést.
 	Tiltakoztam, mert őszintén úgy éreztem, hogy semmivel nem érdemeltem ki.
 – Igazán, doktor Leidner, jobb szeretném, ha egyáltalán nem kapnék fizetést. Semmi mást nem kérek, csak az útiköltségemet térítse meg.
 De erről hallani sem akart.
 – Tudja – mondtam –, úgy érzem, nem érdemlem meg. Arra gondolok, hogy… szóval… kudarcot vallottam. Nem… nem mentette meg, hogy idejöttem.
 – Ugyan már, verje ezt ki a fejéből, nővér – szólt rám komolyan. – Végül is én nem detektívnek alkalmaztam magát. Álmomban sem jutott eszembe, hogy a feleségem élete veszélyben van. Meg voltam róla győződve, hogy puszta idegesség az egész, és hogy ő maga hajszolta bele magát valami furcsa lelkiállapotba. Maga mindent megtett, amit ember megtehet. Louise szerette magát, bízott magában, és azt hiszem, az utolsó napokban jobban és biztonságosabban érezte magát; mert maga itt volt. Igazán semmiért nem tehet magának szemrehányást.
 Kissé megremegett a hangja, és tudtam, hogy mire gondol. Hogy ő a hibás, mert nem vette komolyan Mrs. Leidner félelmeit.
 – Leidner doktor – kérdeztem kíváncsian –, nem jutott valami következtetésre azokkal a névtelen levelekkel kapcsolatban?
 Felsóhajtott. – Nem tudom, mit higgyek. M. Poirot jutott valami határozott következtetésre?
 – Tegnap még nem – mondtam, szerintem ügyesen lavírozva igazság és kitaláció közt. Végül is nem jutott semmire, amíg el nem meséltem neki Miss Johnsont.
 Motoszkálni kezdett a fejemben, hogy jó lenne megereszteni egy célzást, hadd lássam, reagál-e rá. Előző nap, mikor láttam, milyen szépen öszszejönnek Miss Johnsonnal, mennyire szereti őt dr. Leidner, és menynyire megbízik benne, örömömben teljesen megfeledkeztem a levelekről. Még most is úgy éreztem, hogy talán kissé alantas dolog lenne előhozakodni velük. Hiszen ha Miss Johnson írta is azokat a leveleket, Mrs. Leidner halála után borzasztóan szenvedett miattuk. De azért szerettem volna látni, eszébe jutott-e valaha dr. Leidnernek ez a lehetőség.
 – A névtelen levelek mögött rendszerint női kéz van – mondtam. Látni akartam, hogy fogadja.
 – Talán igen – sóhajtott fel. – De maga elfelejti, nővér, hogy ezek hitelesek is lehetnek. Lehet, hogy valóban Frederick Bosner írta őket.
 – Nem, nem felejtem el. De valahogy nem tudom elhinni, hogy ez lenne az igazi magyarázat.
 – Én igen – mondta. – Az persze ostobaság, hogy az expedíció valamelyik tagja. Ez csak M. Poirot szellemes teóriája. Szerintem az igazság sokkal egyszerűbb.
 A fickó persze őrült. Itt ólálkodott valahol… talán valamiféle álöltözetben. És azon a végzetes délutánon valahogy beosont. A szolgák hazudhatnak is… lehet, hogy megvesztegette őket.
 – Hát ez nem lehetetlen – mondtam kételkedve.
 Dr. Leidner kissé ingerülten folytatta.
 – Felőlem M. Poirot gyanúsíthatja az expedícióm tagjait. Én abszolút biztos vagyok benne, hogy egyiküknek sincs semmi köze a dologhoz! Régóta dolgozom velük, és ismerem őket!
 Elhallgatott, aztán hirtelen azt kérdezte: – Ezt maga tapasztalatból tudja, nővér? Hogy rendszerint nők írják a névtelen leveleket?
 – Hát nem mindig – mondtam. – De van egyfajta női bosszúvágy, amely így keres kielégülést.
 – Mrs. Mercadóra gondol? – kérdezte. Aztán megrázta a fejét. – Még ha olyan rosszindulatú lett volna is, hogy bántani akarta volna Louise-t, akkor sem tudott volna ehhez eleget.
 Eszembe jutottak az irattáskában levő régebbi levelek.
 Ha Mrs. Leidner nem zárta el őket, és Mrs. Mercado egy szép napon egyedül maradt a házban, és turkált egy kicsit, könnyen megtalálhatta és elolvashatta őket. A férfiak sose gondolnak a legegyszerűbb lehetőségekre!
 – És rajta kívül Miss Johnson az egyetlen nő – mondtam, és közben erősen figyeltem.
 – Az meg teljesen nevetséges!
 Az a kis mosoly, amellyel ezt mondta, perdöntő volt. Soha eszébe sem jutott, hogy esetleg Miss Johnson lehet a levelek írója! Egy pillanatig haboztam – de nem mondtam semmit! Az ember nem szívesen ad ki egy másik nőt, és amellett tanúja voltam Miss Johnson őszinte és megindító bűnbánatának. Ami megtörtént, megtörtént. Egyéb bajai tetejébe miért tegyem ki Dr. Leidnert újabb csalódásnak?
 Úgy egyeztünk meg, hogy másnap megyek el. Dr. Reilly révén elintéztem, hogy két-három napra megszállhassak a helyi kórház főnővérénél, amíg elintézem a hazautazásomat Angliába, vagy Bagdadon át, vagy egyenesen Nisszibinből, kocsin és vonaton.
 Dr. Leidner nagyon kedves volt. Azt mondta, szeretné, ha választanék valami emléket a felesége holmija közül.
 – Ó, nem, igazán, Leidner doktor – mondtam. – Nem tehetem. Ennyi szívességet nem fogadhatok el.
 De ő csak erősködött.
 – Szeretném, ha elfogadna valamit. Én biztos vagyok benne, hogy Louise is ezt akarta volna.
 Aztán azt ajánlotta, hogy fogadjam el a teknőchéj toalettkészletet.
 – Ó, nem, szó se lehet róla, Leidner doktor! Hiszen az egy drága készlet!
 – Nincs húga, tudja… senki, aki hasznát vehetné ennek a holminak. Senki sincs, akinek odaadhatnám.
 Könnyen el tudtam képzelni, hogy nem szeretné, ha a készlet Mrs. Mercado kapzsi kis kezei közé jutna. És azt se hinném, hogy Miss Johnsonnak akarta volna fölkínálni.
 – No hát gondolja meg – mondta kedvesen. – Apropó, itt van Louise ékszeres ládikájának a kulcsa. Talán talál benne valamit, amit szívesen megtartana. És nagyon hálás lennék, ha mindent összecsomagolna… minden… minden ruháját. Reilly biztosan talál Hasszanjében valami szegény családot, ahol hasznukat tudják venni.
 Örültem, hogy a segítségére lehetek, és tüstént neki is fogtam a munkának.
 Mrs. Leidner csak nagyon egyszerű ruhatárat hozott magával, hamarosan el is rendeztem, és becsomagoltam néhány bőröndbe. Az iratai mind a kis aktatáskában voltak. Az ékszeres kazettában is csak néhány egyszerű csecsebecse volt – egy gyöngyös gyűrű, egy gyémántos melltű, egy kis gyöngysor, egy-két egyszerű, sima aranytű, no meg egy nagy szemű borostyán nyaklánc.
 A gyöngyöt vagy a gyémántot természetesen eszembe se jutott volna elkérni, de a borostyán nyaklánc meg a toalettkészlet között haboztam egy kicsit. Végül azonban semmi okot nem láttam rá, hogy miért ne fogadjam el az utóbbit. Igen kedves gondolat volt dr. Leidnertől, és biztos vagyok benne, hogy a gesztusában nem volt semmi leereszkedés. Elfogadom, abban a szellemben, amelyben felajánlotta, mindenféle hamis büszkeség nélkül. Végül is én igazán szerettem Mrs. Leidnert.
 Szóval mindent elintéztem. Becsomagoltam a bőröndöket, újra lezártam az ékszeres dobozt, és külön tettem, hogy Mrs. Leidner édesapjának fényképével és egy-két személyes aprósággal együtt odaadjam dr. Leidnernek.
 A kiürített szoba kopárnak és elhagyatottnak látszott, mire végeztem a csomagolással. Nem volt több tennivalóm – és valahogy mégse volt kedvem kimenni. Mintha csinálnom kellett volna még valamit – látnom kellett volna valamit, vagy meg kellett volna tudnom valamit.
 Nem vagyok babonás, de valahogy az kezdett motoszkálni a fejemben, hogy Mrs. Leidner szelleme talán a szobában van, és hátha megpróbál velem kapcsolatba lépni.
 Emlékszem, egyszer a kórházban az egyik lány asztalt táncoltatott, és az asztal igazán figyelemre méltó dolgokat kopogott.
 Talán – bár még soha nem gondoltam ilyesmire – én is lehetnék médium.
 Tudják, az ember néha úgy belelovalja magát valamibe, hogy mindenféle szamárságot képzel.
 Kényelmetlen érzéssel járkáltam körbe a szobában, megfogtam a tárgyakat, babráltam ezzel-azzal. De hát persze a szobában nem volt semmi, csak a csupasz bútorok. Semmi nem csúszott egy fiók mögé, semmi nem volt eldugva. Nem is remélhettem ilyesmit.
 Végül aztán (iszonyú hülyén hangzik, de hát, ahogy mondom, az ember néha belelovalja magát) valami rém furcsát csináltam.
 Odamentem az ágyhoz, végigfeküdtem rajta, és behunytam a szememet.
 Erőnek erejével megpróbáltam elfelejteni, ki és mi vagyok. Megpróbáltam visszaképzelni magam arra a végzetes délutánra. Én voltam Mrs. Leidner, békésen és gyanútlanul feküdtem, pihentem.
 Hogy az ember hogy bele tudja lovalni magát valamibe!
 Teljesen hétköznapi, földhözragadt ember vagyok – szikrányi érzékem sincs a természetfölötti dolgokhoz, de én mondom maguknak, még öt perce sem feküdtem ott, máris éreztem a szellemek jelenlétét.
 Nem próbáltam ellenállni. Sőt szándékosan erősítettem magamban ezt az érzést.
 Azt mondogattam magamban: „Én vagyok Mrs. Leidner. Itt fekszem… félálomban. Mindjárt… most már hamarosan… ki fog nyílni az ajtó.”
 Mondogattam, mondogattam – mintha csak hipnotizálnám magamat.
 „Fél kettő körül jár… pont az az idő… Ki fog nyílni az ajtó… ki fog nyílni az ajtó… látni fogom, ki jön be…”
 Le sem vettem a szememet az ajtóról. Mindjárt kinyílik. Látnom kell, amikor nyílik. Látnom kell, ki nyitja ki.
 Nyilván kissé túlfeszítettek voltak az idegeim azon a délutánon, hogy azt képzeltem, ezzel meg tudnám oldani a rejtélyt.
 De akkor hittem benne. Végigfutott a hátamon a hideg, a lábam is egészen fagyos lett, elzsibbadt… szinte megbénult.
 – Transzba fogsz esni – mondtam. – És a transzban látni fogod…
 És megint elkezdtem ismételni, monoton hangon: – Ki fog nyílni az ajtó… ki fog nyílni az ajtó…
 A hideg, zsibbadt érzés egyre erősebb lett.
 És akkor láttam, hogy lassan nyílik az ajtó. Iszonyatos volt.
 Se azelőtt, se azóta én még életemben ilyen iszonyatosat nem láttam.
 Meg voltam bénulva – dermedt volt az egész testem. Meg se tudtam moccanni. Az életem árán se bírtam volna megmozdulni.
 És meg voltam rémülve. A rémület megvakított, megsüketített, megbénított.
 Az a lassan nyíló ajtó.
 Egy hang nélkül.
 Lassan… lassan… egyre szélesebbre és szélesebbre.
 Csöndesen bejött Bill Coleman.
 Ő se döbbent még így meg életében!
 Rémült sikollyal dobtam le magam az ágyról. Egy ugrással a szoba túlsó végében voltam.
 Kővé meredten állt, rózsaszín malacképe még rózsásabbra gyúlt, tátotta a száját meglepetésében.
 – Hello, hello, hello – mondta. – Mi van, nővérke?
 Visszahuppantam a hétköznapi valóságba.
 – Atyaisten, Mr. Coleman – mondtam. – Hogy maga hogy megijesztett!
 – Ne haragudjon – vigyorodott el. 
 Akkor láttam, hogy egy kis csokor piros boglárkát tart a kezében. Nagyon szép, apró virág, vadon nőtt a Tell oldalában. Mrs. Leidner nagyon szerette.
 Elpirult, majdhogynem pipacsvörös lett.
 – Hasszanjé-ben semmit se lehet kapni – mondta –, még virágot se. Olyan rohadt dolog, hogy nem tudtam virágot vinni a sírjára. Gondoltam, beosonok ide, teszek egy kis csokrétát abba a micsodába, ibrikbe, amiben mindig virág állt az asztalán. Csak hogy lássa, hogy nem felejtettük el… mi? Szamárság, tudom, de… szóval azt akarom mondani…
 Ez igazán nagyon rendes tőle, gondoltam. Fülig vörösödött zavarában, mint minden angol férfi, amikor valami szentimentális dolgot csinál. Nagyon kedvesnek tartottam az ötletet.
 – Ó, ez nagyon szép gondolat, Mr. Coleman – mondtam.
 Fogtam a kis cserépedényt, kimentem, hoztam bele vizet, aztán beletettem a virágot.
 Igazán megjavult a véleményem Mr. Colemanről ezért az ötletért. Kiderült, hogy van benne szív és jóérzés.
 Nem kérdezte meg, hogy mitől sikítottam akkorát, hálás is voltam érte. Ostoba dolog lett volna magyarázkodni.
 „A jövőben tarts ki a józan ész mellett, öreglány – mondtam magamnak, miközben megigazítottam a kézelőmet és lesimítottam a kötényemet.
 – Ezek a spiritiszta micsodák nem neked valók!”
 Nagy sebbel-lobbal elkezdtem csomagolni a holmimat, és a nap hátralevő részében elfoglaltam magamat.
 Lavigny atya rém kedves volt, azt mondta, nagyon elszomorítja, hogy elmegyek. Azt mondta, az én vidámságom és józan eszem nagy segítség mindenkinek. Még hogy józan ész! Hű, de örülök, hogy nem tudta, milyen bután viselkedtem Mrs. Leidner szobájában!
 – Ma egész nap nem láttuk M. Poirot-t – mondta.
 Elmeséltem neki, hogy Poirot azt mondta, egész nap el lesz foglalva, táviratokat küld szét. Lavigny atya fölhúzta a szemöldökét.
 – Táviratokat? Amerikába?
 – Gondolom, igen. Ő azt mondta, hogy „világszerte!”, de azt hiszem, ez inkább csak afféle külföldies túlzás volt.
 Mindjárt el is vörösödtem, eszembe jutott, hogy hiszen Lavigny atya is külföldi. De úgy látszik, nem sértődött meg, jókedvűen nevetett, és megkérdezte, nincs-e valami hír arról a kancsal irakiról.
 Mondtam, hogy nem tudom, én nem hallottam semmit.
 Ezután Lavigny atya újra arról kezdett kérdezősködni, hogy is volt az, amikor Mrs. Leidner és én észrevettük azt a férfit, aki lábujjhegyen állva megpróbált belesni az ablakon.
 – Nyilvánvalónak tűnik, hogy azt az embert borzasztóan érdekelte Mrs. Leidner – mondta elgondolkodva. – Azóta eszembe jutott, nem lehetett-e esetleg egy európai, aki irakinak álcázta magát?
 Ez új gondolat volt számomra, gondosan megfontoltam. Addig magától értetődően bennszülöttnek tartottam, de hát persze, ha az ember utánagondol, tulajdonképpen csak a ruhája szabásából meg a sárgás bőréből indultam ki.
 Lavigny atya kijelentette, az a szándéka, hogy kimegy, és megkeresi azt a helyet, ahol Mrs. Leidner meg én azt az embert leselkedni láttuk.
 – Sose lehet tudni, hátha elejtett valamit. A detektívregényekben a bűnöző mindig elejt valamit.
 – En azt hiszem, az igazi bűnözők, az életben, sokkal óvatosabbak.
 Összeszedtem néhány pár megstoppolt zoknit, bevittem a nappaliba, és letettem az asztalra. Mikor a férfiak megjönnek, majd ki-ki kiválogatja a magáét. Aztán, mivel már nemigen volt dolgom, fölmentem a tetőre.
 Miss Johnson odafönn állt, de nem hallotta, hogy jövök. Csak akkor vett észre, amikor már ott álltam előtte.
 De akkor én már régen láttam, hogy valami nagy baj van.
 A tető kellős közepén állt, maga elé meredt, és valami iszonyatos kifejezés ült az arcán. Mint aki látott valamit, amit egyszerűen képtelen elhinni.
 Teljesen megdöbbentett. Ne felejtsék el, láttam már én őt felindultnak, akkor este, de ez most egészen más volt.
 – Mi baj van, drágám? – siettem oda hozzá.
 Felém fordította a fejét és rám nézett – de úgy, mintha nem is látna.
 – Mi történt? – makacskodtam.
 Erre fura grimaszt vágott – mint aki nyelni próbál, de száraz a torka.
 – Csak láttam valamit – mondta rekedten.
 – Mit látott? Mondja el nekem! Mi lehetett az? Úgy néz, mint aki kísértetet látott.
 Erőlködve próbálta összeszedni magát, de még akkor is elég rémesen nézett ki.
 A hangja is egészen rekedt volt, amikor megszólalt. – Láttam, hogyan jöhet be valaki kívülről… soha még csak nem is sejtené senki.
 Követtem a tekintetét, de nem láttam semmit.
 Mr. Reiter a fotósszoba ajtajában állt, Lavigny atya pedig éppen átvágott az udvaron – de nem volt semmi más látnivaló.
 Értetlenül fordultam vissza. Szemembe nézett, és valami egészen különös volt a tekintetében.
 – No igazán – mondtam. – Nem értem, mire gondol. Nem magyarázná meg?
 De ő csak a fejét rázta.
 – Most nem. Majd később. Látnunk kellett volna. Ó, látnunk kellett volna!
 – De hát miért nem mondja el? De csak a fejét rázta.
 – Előbb át kell gondolnom.
 Elment mellettem, és lebotorkált a lépcsőn.
 Nem mentem utána, hiszen nyilvánvalóan nem vágyott a társaságomra. Leültem a párkányra, és megpróbáltam kispekulálni a dolgot, de nem jutottam semmire. Az udvarra egyetlen bejárat vezetett – a nagy, boltíves kapualj. Láttam a vízhordó fiút, közvetlenül a kapu előtt beszélgetett az indiai szakáccsal. Senki úgy el nem mehetett mellettük, senki úgy be nem jöhetett, hogy ne látták volna.
 Értetlenül csóváltam a fejemet, aztán lementem.
 HUSZONNEGYEDIK FEJEZET – A gyilkosság szokássá válik

 	Aznap este mindnyájan korán lefeküdtünk. Vacsorád nál Miss Johnson is ott volt, és többé-kevésbé úgy viselkedett, mint máskor. Valahogy kábult volt azonban a tekintete, és egyszer vagy kétszer az is előfordult, hogy mintha nem értette volna, amit mondtak neki.
 	Valahogy nem volt túlságosan kellemes a vacsora., Gondolom, azt mondják majd, hogy ez elég természetes abban a házban, ahol aznap temetés volt. De én tudom, hogy mire gondolok.
 	Az utóbbi időben minden étkezésünk csöndes és sietős volt, de valamennyien éreztük, hogy összetartozunk. Részvétet éreztünk dr. Leidner iránt a gyászában, s ezt az az érzés kísérte, hogy mindnyájan egy cipőben járunk.
 	De ez az este engem az első ottani étkezésemre emlékeztetett – amikor Mrs. Mercado szüntelenül figyelt, és az a különös érzés volt a levegőben, mintha bármely pillanatban kirobbanhatna valami.
 	Ugyanezt éreztem akkor is – csak még sokkal erősebben –, amikor Poirot leült az asztalfőre, és körülültük az ebédlőasztalt.
 Ezen az estén különösen erős volt ez az érzés. Mindenki ideges volt – feszült –, mindenki tűkön ült. Biztos vagyok benne, hogy ha leejtek valamit, valaki felsikoltott volna.
 Amint mondom, utána gyorsan szétoszlottunk. Én úgyszólván tüstént lefeküdtem. Az utolsó dolog, amit elalvás előtt még hallottam, az volt, hogy Mrs. Mercado az ajtóm előtt jó éjszakát kíván Miss Johnsonnak.
 Azonnal elaludtam – kifárasztott a csomagolás, de még jobban a Mrs. Leidner szobájában szerzett ostoba élményem. Órákon át mélyen, álomtalanul aludtam.
 Amikor felébredtem, azzal az érzéssel riadtam fel, hogy a katasztrófa a levegőben lóg. Valami hangra ébredtem. Felültem az ágyon, hallgatóztam, és újra hallottam.
 Valami szörnyű, gyötrő, fulladozó nyöszörgés volt.
 Gyertyát gyújtottam, és egy szempillantás alatt kiugrottam az ágyból. Felkaptam a zseblámpámat is, ha netán a gyertya kialudna, kiléptem az ajtón, és odakinn tovább hallgatóztam. Tudtam, hogy a hang nem jöhetett messziről. Újra felhangzott – az enyémmel közvetlenül szomszédos szobából, Miss Johnson szobájából jött.
 Berohantam. Miss Johnson az ágyában feküdt, egész testét görcsbe rántotta a fájdalom. Amikor letettem a gyertyát és fölébe hajoltam, mozgott az ajka, beszélni próbált – de csak szörnyű, rekedt suttogás jött ki belőle. Láttam, hogy a szája sarkában meg az állán szürkésfehér a bőr, kimarta valami.
 Elfordította rólam a tekintetét, és a földön fekvő pohár felé nézett – a pohár nyilván kiesett a kezéből. Ahová esett, ott élénk piros folt éktelenkedett a szőnyegen. Felkaptam, beledugtam az ujjamat, de éles kiáltással vissza is húztam. Utána belülről is megvizsgáltam szegény Miss Johnson száját.
 A legcsekélyebb kétségem sem volt, hogy miről van szó. Valahogyan, szándékosan vagy véletlenül, maró savat ivott – oxálsavra vagy sósavra gyanakodtam.
 Kirohantam és beszóltam dr. Leidnernek, ő felköltötte a többieket, s mindnyájan megpróbáltunk segíteni, amit csak tudtunk, de egész idő alatt az a szörnyű érzésem volt, hogy hiába. Megpróbálkoztunk erős szódabikarbóna-oldattal és utána olívaolajjal. Hogy enyhítsem a fájdalmát, morfinszulfát-injekciót adtam neki.
 David Emmott bement Hasszanjébe dr. Reillyért, de] már későn érkeztek.
 Nem akarok kitérni a részletekre. Bebizonyosodott, hogy Miss Johnsont tömény sósavoldat mérgezte meg: ennél nem sok gyötrelmesebb halál van.
 Amikor fölébe hajoltam, hogy beadjam neki a morfiumot, kísérteties erőfeszítéssel mondani próbált valamit. De csak iszonyatos, elfúló suttogás jött ki a torkán.
 – Az ablak – mondta. – Nővér, az ablak…
 De ez volt minden, nem bírta folytatni. Elvesztette az eszméletét.
 Azt az éjszakát sose fogom elfelejteni. Megjött dr. Reilly. Megjött Maitland kapitány. És végül, hajnalban, Hercule Poirot.
 Ő volt az, aki aztán gyöngéden karon fogott, betuszkolt az ebédlőbe, leültetett, és megitatott velem egy csésze jó, erős teát.
 – No, mon enfant – mondta –, ugye, most már jobb egy kicsit? Maga nagyon ki van merülve.
 Erre kitört belőlem a sírás.
 – Olyan szörnyű – zokogtam. – Olyan volt, mint egy lidérces álom. Az a szörnyű kínlódás! És a szeme… ó, M. Poirot… a szeme…
 Megveregette a vállamat. Nő se lehetett volna kedvesebb.
 – Igen, igen… de ne gondoljon rá! Maga megtette, amit csak tudott.
 – Maró sav volt, roncsolt.
 – Tömény sósavoldat volt.
 – Amit a cserepek tisztításához használnak?
 – Igen. Miss Johnson valószínűleg nem volt még teljesen ébren, mikor megitta. Mármint… hacsak nem szándékosan csinálta.
 – Ó, M. Poirot, ez szörnyű gondolat!
 – Végül is nem lehetetlen. Magának mi a véleménye?
 Egy pillanatig gondolkoztam csak, aztán határozottan megráztam a fejemet.
 – Én nem hiszem. Nem, egy pillanatig sem hiszem el.
 Haboztam, aztán kiböktem: – Azt hiszem, tegnap délután rájött valamire.
 – Mit mond? Hogy rájött valamire?
 Elismételtem neki azt a furcsa délutáni beszélgetésünket.
 Poirot halkan füttyentett egyet.
 – La pauvre femme!7– mondta. – Azt mondta, át akarja gondolni… mi? Ezzel írta alá a halálos ítéletét. Hiszen bárcsak kimondta volna… akkor… tüstént! Mondja el még egyszer, pontosan az ő szavaival.
 Elismételtem, amit Miss Johnson mondott.
 – Látta, hogy hogyan jöhet be valaki kintről, anélkül, hogy bárki tudna róla? Jöjjön, ma soeur, menjünk fel a tetőre, és mutassa meg nekem, hol állt Miss Johnson.
 Fölmentünk a tetőre, és pontosan megmutattam Poirot-nak, hogy hol állt.
 – Így állt? – kérdezte Poirot. – No, most mit látok? Látom az udvar felét… és a kapubejáratot… és a rajzterem, a fotósszoba és a laboratórium ajtaját. Volt valaki az udvaron?
 – Lavigny atya éppen a kapu felé ment, Mr. Reiter pedig a fotósszoba ajtajában állt.
 – Én nem látom, hogy jöhetett be kívülről valaki, hogy maguk közül senki ne tudjon róla. De ő látta…
 Végül aztán fejcsóválva feladta a töprengést.
 – Sacré nom d’un chien… va!8Ugyan mit láthatott?
 Éppen felkelt a nap. Az egész keleti égbolt rózsaszín, narancs- és halvány gyöngyszürke színben úszott.
 – Milyen gyönyörű napkelte – mondta Poirot szelíden.
 A folyó tőlünk balra kanyargott, a Tell körvonalai aranyszínben rajzolódtak ki. Dél felé virágzó gyümölcsfák és békés szántóföldek. A távolban halk, síri hangon nyikorgott a vízkerék… Északra Hasszanje karcsú minaretjei és tündéri fehér tornyai magasodtak.
 Hihetetlenül gyönyörű volt.
 Aztán egészen közelről hallottam Poirot hosszú, mély sóhaját.
 – Hogy én micsoda bolond voltam – mormolta. – Mikor az igazság olyan világos… olyan világos.
 7 Szegény nő HUSZONÖTÖDIK FEJEZET – Öngyilkosság vagy gyilkosság?
 	Nem volt időm megkérdezni Poirot-tól, mire gondolt, mert Maitland kapitány fölkiabált hozzánk, és kérte, hogy menjünk le.
 Sietve lementünk a lépcsőn.
 – Ide figyeljen, Poirot – mondta Maitland kapitány. – Újabb komplikáció. Az a barát vagy micsoda eltűnt.
 – Lavigny atya?
 – Igen. Eddig senki sem vette észre. Aztán valakinek lassan derengeni kezdett, hogy ő a társaság egyetlen tagja, aki nem került elő, és bement a szobájába. Nem aludt az ágyában, és se híre, se pora.
 8 A kutya teremtésit! 	Az egész olyan volt, mint egy rossz álom. Először Miss Johnson halála, most meg Lavigny atya eltűnése.
 Hívták a szolgákat, és kikérdezték őket, de semmi tény nem derült a rejtélyre. Utoljára este nyolc óra körül látták. Akkor azt mondta, lefekvés előtt elmegy egy kicsit sétálni.
 Senki sem látta visszajönni.
 A nagy kaput kilenc órakor bezárták, és föltették rá a keresztvasakat, mint rendesen. Arra azonban senki sem emlékezett, hogy ki szedte le a kapuról a keresztvasat.
 Mindkét háziszolga kölcsönösen azt hitte, hogy biztosan a másik.
 Visszatért-e egyáltalán előző este Lavigny atya? Lehet, hogy előző sétája során felfedezett valami gyanúsat, később újra kiment utánanézni, és ő lett a harmadik áldozat?
 Bejött dr. Reilly, mögötte Mr. Mercado. Maitland kapitány sarkon fordult.
 – Hello, Reilly! Talált valamit?
 – Igen. A méreg az itteni laboratóriumból származik. Éppen most ellenőriztük a készletet Mercadóval. Sósav. .. a laboratóriumból.
 – A laboratóriumból… mi? Zár alatt tartották?
 Mr. Mercado a fejét rázta. A keze remegett, az arca rángatódzott; valóságos emberroncsnak látszott.
 – Nem volt szokás – dadogta. – Tudja… mostanában… folyton használjuk. Én… soha senki nem is álmodott róla…
 – Éjszaka bezárják a helyiséget?
 – Igen… minden szobát. A kulcsok benn lógnak a nappaliban.
 – Szóval, ha valakinek kulcsa van, mindenhez hozzáférhet.
 – Igen.
 – Sima, közönséges kulcs?
 – Igen.
 – Semmi sem mutat arra, hogy Miss Johnson esetleg maga vitte el a savat a laboratóriumból?
 – Szó sincs róla – mondtam hangosan és határozottan.
 Figyelmeztető szorítást éreztem a karomon. Poirot közvetlenül mögöttem állt.
 És akkor valami kísérteties dolog történt.
 Önmagában nem volt kísérteties-csak attól lett olyan rémes, hogy annyira nem illett a helyzethez.
 Behajtott az udvarra egy kocsi, és kiugrott belőle egy kis ember. Trópusi sisakot és kurta viharkabátot viselt.
 Egyenesen odament dr. Leidnerhez, aki dr. Reilly mellett állt, és melegen megrázta a kezét.
 – Vous voilá, mon cher – kiáltotta. – Örülök, hogy látom. Szombat délután erre jártam… útban Fugimába, az olaszokhoz. Kimentem az ásatásra, de nem volt ott egy szál európai se, arabul meg, sajnos, nem tudok. Nem volt időm feljönni. Ma reggel ötkor elindultam Fugimából… két órám van, addig magával lehetek… aztán utolérem a kocsioszlopot. Eh bien, hogy megy, milyen a szezon?
 Pokoli volt.
 Ez a vidám hang, ez a természetes modor, a kellemes, normális, hétköznapi világ levegője, amelytől mi olyan messzire szakadtunk! Egyszerűen csak betoppant, nem tudott semmiről, és nem vett észre semmit – Tell volt vidámsággal és jó kedéllyel.
 Nem csoda, ha dr. Leidner artikulálatlanul felhördült, és némán, könyörögve nézett dr. Reillyre.
 A doktor a helyzet magaslatán állt. Félrevonta a kis embert (egy Verrier nevű francia régész volt, aki, mint később hallottam, a görög szigeteken ásott), és elmagyarázta neki, mi történt. Verrier meg volt döbbenve. Az utolsó néhány napot egy olasz ásatáson töltötte, távol a civilizációtól, és nem hallott semmit.
 Dőlt belőle a részvétnyilvánítás meg a mentegetőzés. Végül aztán odament dr. Leidnerhez, és melegen, két kézzel szorongatni kezdte a kezét.
 – Micsoda tragédia! Atyaisten, micsoda tragédia.
 Nem találok rá szavakat. Monpauvre collégue.9
 A kis ember végső, meddő erőfeszítést tett, hogy kifejezze az érzéseit. Fejcsóválva beült a kocsijába, és elhajtott.
 Ahogy mondtam, a tragédiának ez a rövid, komikus;közjátéka szörnyűbbnek tűnt, mint mindaz, ami történt.
 – Most pedig reggelizzünk – mondta dr. Reilly határozottan. – Igenis, ragaszkodom hozzá. Jöjjön, Leidner, ennie kell!
 Szegény dr. Leidner teljesen odavolt. Velünk jött az ebédlőbe, ahol felszolgálták az igencsak gyászos reggelit. A forró kávé meg a tükörtojás azért, azt hiszem, mindnyájunknak jót tett, bár senkinek nem volt kedve enni. Dr. Leidner ivott egy kis kávét, aztán csak ült, és aj kenyeret morzsolgatta. Az arca szürke volt, elnyűtt aj fájdalomtól és a megdöbbenéstől.
 Reggeli után Maitland kapitány munkához látott.
 Elmeséltem, hogy ébredtem föl, mert meghallottam azt a furcsa hangot, s hogy aztán bementem Miss Johnson szobájába.
 – Azt mondja, egy pohár volt a földön?
 – Igen. Biztosan elejtette, miután ivott belőle.
 – Eltört?
 – Nem, a szőnyegre esett. (Mellesleg, attól tartok, a sav tönkretette a szőnyeget.) Fölvettem a poharat, és] visszatettem az asztalra.
 – Örülök, hogy ezt elmondta. Csak kétféle ujjlenyomat van rajta, és az egyik kétségkívül Miss Johnsoné. másik akkor biztosan a magáé.
 Egy pillanatig hallgatott, aztán rám szólt: – Kérem, folytassa!
 Gondosan leírtam, mit csináltam, milyen módszerekkel próbálkoztam, és közben aggódva néztem dr. Reilly- re, hogy helyesli-e. Bólintott.
 – Maga mindent megpróbált, ami esetleg egyáltalán használhatott – mondta. És bár ebben elég biztos voltam, mégis megkönnyebbülést jelentett az elismerése.
 – Tudta, hogy pontosan mit ivott?
 – Nem, de azt persze láttam, hogy valami maró savat.
 – Mi a véleménye, nővér – kérdezte Maitland kapitány nagyon komolyan –, lehet, hogy Miss Johnson szándékosan itta meg?
 – Ó, nem! – kiáltottam fel. – Soha eszembe se jutna ilyesmi!
 Nem tudom, miért voltam ebben ilyen biztos. Azt hiszem, részben M. Poirot célzásai miatt. Mélyen belém rögződött az a mondása, hogy „a gyilkosság szokássá válik”. És azután az ember nem egykönnyen hiszi el, hogy valaki az öngyilkosság ilyen iszonyatosan fájdalmas módját választja.
 Ezt meg is mondtam, és Maitland kapitány elgondolkodva bólogatott rá.
 – Azzal egyetértek, hogy ez nem az a módszer, amit az ember választana – mondta. – De ha valaki nagy lelki felindulásban van, és ehhez a méreghez könnyen hozzáférhet, akkor esetleg beveszi.
 – És Miss Johnson nagy lelki felindulásban volt? – kérdeztem kételkedve.
 – Mrs. Mercado szerint igen. Azt mondja, Miss Johnson tegnap este a vacsoránál teljesen ki volt kelve önmagából… alig válaszolt, ha szóltak hozzá. Mrs. Mercado egészen bizonyos benne, hogy Miss Johnson borzasztóan el volt valami miatt keseredve, és hogy már biztosan eszébe jutott, hogy végezzen magával.
 – Hát én ebben egy pillanatig sem hiszek – mondtam ki kereken.
 Mrs. Mercado, nahát! Gonosz, alattomos kis macska!
 – Akkor maga mire gondol?
 – Szerintem meggyilkolták. – Megint nem köntörfalaztam. Élesen ropogott a következő kérdése. Szinte a rend-őrőrszobán éreztem magam.
 – És miért?
 – Számomra ez tűnik messze a legvalószínűbb megoldásnak.
 – Ez csak a maga magánvéleménye. Nem volt rá semmi ok, amiért meggyilkolják.
 – Bocsásson meg – mondtam –, de volt. Rájött valamire.
 – Rájött valamire? Mire jött rá?
 Szóról szóra elismételtem a tetőn folytatott beszélgetésünket.
 – És nem volt hajlandó megmondani, mire jött rá?
 – Nem. Azt mondta, időre van szüksége, át akarja gondolni.
 – De nagyon izgatott volt miatta?
 – Igen.
 – A módszer, amivel kívülről be lehet jutni – töprengett összeráncolt homlokkal Maitland kapitány. – Fogalma sincs róla, hogy mire célzott?
 – Halvány fogalmam sincs. Törtem és törtem rajta a fejemet, de nem jutottam semmire.
 – Maga mit gondol, M. Poirot? – kérdezte Maitland kapitány.
 – Szerintem rátaláltunk egy lehetséges indítóokra – mondta Poirot.
 – Mármint gyilkossághoz?
 – Gyilkossághoz.
 Maitland kapitány fintorgott.
 – Semmit sem tudott mondani, mielőtt meghalt?
 – Csak két szót sikerült kinyögnie.
 – Mit?
 – Az ablak.
 – Az ablak? – ismételte meg Maitland kapitány. – Maga értette, hogy mit akar mondani?
 Megráztam a fejemet.
 – Hány ablak van a hálószobájában?
 – Csak egy.
 – És az az udvarra nyílik?
 – Igen.
 – Nyitva volt vagy csukva? Úgy emlékszem, nyitva. Vagy talán maga nyitotta ki?
 – Nem, egész idő alatt nyitva volt. Eszembe is jutott…
 Elhallgattam.
 – Folytassa, nővér!
 – Természetesen megvizsgáltam az ablakot, de semmi szokatlant nem láttam. Az jutott eszembe, hogy talán az ablakon át cserélte ki valaki a poharát.
 – Hogy elcserélték a poharát?
 – Igen. Tudja, Miss Johnson lefekvéskor mindig vitt magával egy pohár vizet. Azt hiszem, ezzel a pohárral csináltak valamit, egy pohár savat tettek a helyére.
 – Maga mit szól ehhez, Reilly?
 – Ha gyilkosságról van szó, akkor valószínűleg így történt – mondta dr. Reilly habozás nélkül. – Nincs az a normális, átlagos megfigyelőképességű ember, aki összetévesztene egy pohár savat egy pohár vízzel és lehajtaná… ha éber érzékei birtokában van. De ha valaki hozzászokott, hogy éjszaka megiszik egy pohár vizet, azzal bizony könnyen előfordulhat, hogy kinyújtja a karját, a szokott helyén megtalálja a poharat, és mire észrevenné, hogy mi történt, félálmában már végzetes mennyiséget hajtott föl belőle.
 Maitland kapitány ezen egy kicsit elgondolkodott.
 – Vissza kell mennem megnézni azt az ablakot. Milyen messzi van az ágy fejétől?
 Gondolkodtam.
 – Ha valaki nagyot nyújtózik, éppen elérheti az ágy fejénél álló kisasztalt.
 – Azt az asztalt, amelyiken a vizespohár állt?
 – Igen.
 – Az ajtó be volt zárva?
 – Nem.
 – Szóval, akárki volt is, arra is bemehetett és kicserélhette a poharakat?
 – Ó,igen.
 – Az kockázatosabb lett volna – mondta dr. Reilly. – Lépések zajára gyakran egészen mélyen alvó emberek is fölébrednek. Ha az asztalt az ablakból el lehet érni, az lett volna a biztonságosabb.
 – Én nem csak a pohárra gondolok – mondta Mait-land kapitány szórakozottan.
 Aztán összeszedte magát, és újra hozzám fordult.
 – Tehát magának az a véleménye, hogy amikor szegény hölgy érezte, hogy haldoklik, tudatni akarta magával, hogy valaki a nyitott ablakon át kicserélte a vizet savra? De hát ennél sokkal fontosabb lett volna az illető neve, nem?
 – Lehet, hogy nem tudta a nevét – mutattam rá.
 – Vagy még célszerűbb lett volna, ha arra tesz valami célzást, hogy mi volt az, amit előző nap felfedezett?
 – Maitland, ha az ember haldoklik, nem mindig őrzi meg az arányérzékét – mondta dr. Reilly. – Valószínűleg egy bizonyos tény tölti be az agyát. Lehet, hogy abban a percben, rögeszmeszerűen az foglalkoztatta, mint legfontosabb tény, hogy a gyilkos kéz benyúlt az ablakon. Talán fontosnak tartotta, hogy az emberek ezt tudják. Véleményem szerint nem is tévedett. Ez valóban fontos!
 Valószínűleg arra a következtetésre jutott, bogy ön^yil kosságnak fogják tartani. Ha tudott volna beszélni, valószínűleg azt mondja: „Nem öngyilkosság volt. Nem magamtól vettem be. Valaki más tette az ágyam mellé, az ablakon keresztül.”
 Maitland kapitány egy-két percig nem válaszolt, csak némán dobolt az ujjaival. Aztán kijelentette: – Hát az biztos, hogy kétféleképpen lehet értelmezni. Vagy öngyilkosság vagy gyilkosság. Maga szerint melyik, doktor Leidner?
 Dr. Leidner néhány pillanatig hallgatott, aztán csöndesen, de határozottan válaszolt. – Gyilkosság. Anne Johnson nem az a nő volt, aki öngyilkosságot követ el.
 – Nem – ismerte el Maitland kapitány. – Normális körülmények között nem. De lehetnek olyan körülmények, amikor ez a természetes.
 – Mint például?
 Maitland kapitány lehajolt, és felvett egy kis batyut. Már előzőleg észrevettem, amikor letette a széke mellé. Némi erőlködéssel föllódította az asztalra.
 – Van itt valami, amiről egyikük se tud – mondta. – Miss Johnson ágya alatt találtuk.
 Bogozgatta a bugyor csomóját, aztán szétnyitotta, és előbukkant egy nagy, súlyos őrlőkő.
 Önmagában ebben semmi sem lett volna – az ásatás során már vagy egy tucat ilyet találtak.
 Ez a példány azzal Billncselte le a figyelmünket, hogy nagy, sötét folt éktelenkedett rajta, és még valami – mintha haj lett volna.
 – Ez a maga dolga lesz, Reilly – mondta Maitland kapitány. – De azt mondom, nem sok kétség fér hozzá, hogy ez volt az az eszköz, amellyel Mrs. Leidnert megölték!
 9 Szegény kollégám HUSZONHATODIK FEJEZET – Én leszek a következő!
 	Hát ez elég szörnyű volt. Dr. Leidner mintha tüstént el akart volna ájulni, nekem is felkavarodott kicsit a gyomrom.
 Dr. Reilly nagy szakmai érdeklődéssel kezdte vizsgálgatni az őrlőkövet.
 – Gondolom, semmi ujjlenyomat? – vetette oda.
 – Semmi.
 Dr. Reilly elővette a csipeszét, és óvatosan piszkálgatni kezdte a követ.
 – Hmmm… egy kis emberi szövetdarabka… és haj… világosszőke haj. Ez persze nem hivatalos vélemény. Természetesen el kell végeznem a megfelelő vizsgálatokat, vércsoport s a többi, de sok kétségem nincsen. Miss Johnson ágya alatt találták? Aha, aha… szóval így állunk. Ő követte el a gyilkosságot, aztán, Isten nyugosztalja, mardosni kezdte a lelkiismeret, és végzett magával. Hát ez is egy elmélet… egész szép elmélet.
 Dr. Leidner csak rázta a fejét, tehetetlenül.
 – Nem, Anne nem… Anne nem – mormolta.
 – Először is nem tudom, hol rejthette el – mondta Maitland kapitány.
 – Az első gyilkosság után minden szobát végigkutattunk.
 Valami felvillant az agyamban. Az írószeres szekrényben, gondoltam, de nem szóltam semmit.
 – Akárhol is tartotta, nem volt megelégedve a rejtekhellyel, és bevitte a szobájába, amelyet annak idején a többivel együtt átkutattunk. Vagy talán akkor csinálta, amikor már elszánta magát az öngyilkosságra.
 – Én nem hiszem – mondtam ki, ezúttal hangosai
 Valahogyan képtelen voltam elhinni, hogy Miss Johnson, ez a kedves, rendes nő loccsantotta ki Mrs. Leidner agyvelejét. Egyszerűen nem tudtam magam elé képzelni! Pedig egyes dolgokkal jól egybevágott – azzal a sírógörccsel például akkor este. Végül is én magam is azt mondtam rá, hogy „lelkiismeret-furdalás” –, csakhogy soha eszembe se jutott, hogy valami másért, nem egy kisebb és sokkal jelentéktelenebb bűnért.
 – Nem tudom, mit higgyek – mondta Maitland kapitány. – Itt van ennek a francia atyának az eltűnése is, azt is tisztázni kell. Az embereim átfésülik a vidéket, hátha kupán vágták, és bedobták a holttestet egy alkalmatos öntözőárokba.
 – Ó, most jut eszembe…- kezdtem.
 Mindenki kérdően nézett rám.
 – Tegnap délután történt – mondtam. – Keresztkérdéseket tett fel nekem arról a kancsal emberről, aki akkor délután belesett az ablakon. Megkérdezte, pontosan hol állt az ösvényen, és azt mondta, kimegy körülnézni. Azt mondta, a detektívregényekben a bűnöző mindig elejt valamit, ami kényelmesen nyomra vezet.
 – A fenébe is, az én bűnözőim soha – mondta Maitland kapitány. – Szóval ennek ment utána, mi? A kutyafáját, kíváncsi vagyok, talált-e valamit. Furcsa véletlen lenne, ha ő meg Miss Johnson szinte egyidejűleg találtak volna valami kulcsot a gyilkos személyazonosságához.
 – Kancsal ember? – tette hozzá ingerülten. – Kancsal ember? Ezzel a kancsal fickóval nem stimmel valami. Nem értem, hogy az ördögbe nem bírják elkapni az embereim.
 – Valószínűleg azért, mert nem kancsal – mondta csöndesen Poirot.
 - Azt akarja mondani, hogy csak színlelte? Nem tudtam, hogy lehet kancsalságot színlelni.
 Poirot erre csak annyit mondott: – A kancsítás nagyon hasznos lehet.
 – Az ördögbe is, de mennyire! Sokért nem adnám, ha tudnám, hol van most az a fickó, ha kancsi, ha nem!
 – Feltehetőleg már átjutott a szíriai határon – mondta Poirot.
 – Figyelmeztettük Tell Kocseket és Abu Kemalt… igazság szerint az összes határállomást.
 – Én úgy képzelem, hogy a hegyeken át vezető utat választotta. Azt, amelyen a teherautók mennek néha, amikor csempészárut visznek.
 Maitland kapitány fölmordult.
 – Ne táviratozzunk akkor Deir ez Zorba?
 – Én már tegnap táviratoztam… figyelmeztettem őket, hogy lessenek egy kocsira, amelyben két férfi ül akiknek makulátlan rendben van az útlevele.
 Maitland kapitány erre nagyot bámult.
 – Táviratozott? És két férfi…?
 Poirot bólintott.
 – Ebben a dologban ketten vannak.
 – Nekem úgy tűnik, M. Poirot, hogy maga soká mindent suba alatt tartott az ügyben.
 Poirot a fejét rázta.
 – Nem – mondta. – Tulajdonképpen nem. Csak ma reggel jöttem rá az igazságra, amikor a napkeltét néztem. Gyönyörű napkelte volt.
 Azt hiszem, egyikünk se vette észre, hogy Mrs. Mercado a szobában van. Biztos akkor lopódzott be, amikor valamennyien teljesen meg voltunk rökönyödve, mert előkerült az a rémes, nagy, vérfoltos kő.
 De most minden előzetes figyelmeztetés nélkül úgy elkezdett visítozni, mint a disznó, amikor torkon szúrják. 
 – O, atyaisten! -sikoltotta. – Mái értem. Már ertem az egészet! Lavigny atya volt! Őrült… vallási tébolya van! Azt hiszi, a nők bűnös teremtmények. Sorra gyilkolja őket. Először Mrs. Leidnert… aztán Miss Johnsont. És én leszek a következő!
 Vadul sikoltozva keresztülrohant a szobán, és belekapaszkodott dr. Reilly kabátjába.
 – Én nem maradok itt, azt megmondhatom! Egy napig se maradok itt tovább. Veszélyes. Csupa veszedelem itt minden. Ott rejtőzik, kinn valahol… csak az alkalomra les. Rám fogja vetni magát!
 Tágra nyílt a szája, és megint sikoltozni kezdett.
 Odasiettem dr. Reillyhez, aki a két csuklójánál fogva tartotta. Jobbról-balról lekentem a nőnek egy pofont, aztán dr. Reilly segítségével leültettem egy székre.
 – Senki sem fogja megölni magát – mondtam. – Mi majd vigyázunk magára. Üljön le, és szedje össze magát!
 Abbahagyta a sikoltozást, és becsukta a száját. Csak ült, és rémült, ostoba szemekkel nézett rám.
 Aztán újra megzavartak minket. Nyílt az ajtó, és bejött Sheila Reilly.
 Sápadt és komoly volt az arca. Egyenesen Poirot-hoz lépett.
 – Korán reggel bementem a postára, M. Poirot – mondta. – Jött magának egy távirat… elhoztam magammal.
 – Köszönöm, mademoiselle.
 Átvette tőle, és feltépte. A lány közben az arcát figyelte.
 Hát neki aztán arcizma sem rezdült. Elolvasta a táviratot, kisimította, szépen, rendesen összehajtogatta, és zsebre dugta.
 Mrs. Mercado is őt figyelte. Fulladozó hangon kérdezte: – Amerikából jött?
 Poirot a fejét rázta.
 – Nem, madame – mondta. – Tuniszból.
 Mrs. Mercado egy pillanatig rámeredt, mintha nem értené, aztán nagyot sóhajtott, és hátradőlt a széken.
 – Lavigny atya – mondta. – Igazam volt. Mindig tudtam, hogy van benne valami furcsa. Egyszer olyan dolgokat mondott nekem… én azt hiszem, őrült… – Elhallgatott, aztán már csak annyit mondott: – Megnyugodtam, nem lesz velem semmi baj. De innen el kell mennem. Joseph meg én megszállhatunk a városi vendégházban.
 – Türelem, madame – mondta Poirot. – Mindent meg fogok magyarázni.
 Maitland kapitány kíváncsian nézett rá.
 – Úgy véli, végérvényesen rájött a dolog nyitjára? – kérdezte. Poirot meghajolt.
 Iszonyúan színpadias meghajlás volt. Azt hiszem, meglehetősen bosszantotta Maitland kapitányt.
 – Nos? – reccsent rá Poirot-ra. – Ki vele, ember!
 De Hercule Poirot nem így intézte a dolgait. Most már tisztán láttam, hogy alaposan meg akarja adni a módját. Kíváncsi voltam, tényleg tudja-e az igazságot, vagy csak henceg.
 Dr. Reillyhez fordult.
 – Lenne olyan kedves, doktor Reilly, összehívni a többieket?
 Dr. Reilly készségesen felugrott, és már indult is. Egy-két perc múlva az expedíció többi tagja is összegyűlt a szobában. Először Reiter és Emmott. Aztán Bill Coleman. Aztán Richard Carey és végül Mr. Mercado.
 Szegény ember, igazán úgy nézett ki, mint a halál. Azt hiszem, iszonyúan félt, hogy ráhúzzák a vizes lepedőt a gondatlanságáért, amiért szanaszét hagyta a veszélyes vegyszereket.
 Mindenki helyet foglalt a nagy asztal körül, nagyjából úgy, mint akkor, amikor M. Poirot megérkezett. Mind Bill Coleman, mind David Emmott tétova pillantásokat vetett Sheila Reilly felé, mielőtt leültek. Sheila háttal állt nekik, és kinézett az ablakon.
 – Itt a szék, Sheila – mondta Bill.
 – Nem foglal helyet? – kérdezte David Emmott, a maga kellemes, halk, lassú modorában.
 Sheila feléjük fordult, s egy pillanatig csak nézett rájuk. Mind a ketten kihúztak neki egy-egy széket. Kíváncsi voltam, melyiket fogja választani.
 Végül egyiket se fogadta el.
 – Én ide ülök – mondta hetykén. Azzal leült az ablaknál álló asztal szélére.
 – Mármint, ha Maitland kapitánynak nincs ellene kifogása – tette hozzá –, hogy itt maradok.
 Nem vagyok benne biztos, hogy Maitland kapitány mit mondott volna, ha Poirot elébe nem vág.
 – Feltétlenül maradjon, mademoiselle – mondta. – Sőt szükséges is, hogy maradjon.
 Sheila felhúzta a szemöldökét.
 – Szükséges?
 – Ezt a szót használtam, mademoiselle. Bizonyos kérdéseket kell feltennem magának.
 Sheila erre megint felhúzta a szemöldökét, de nem szólt semmit. Az ablak felé fordította az arcát, mint aki elhatározta, hogy fütyül mindenre, ami a szobában a háta mögött történik.
 – És most – mondta Maitland kapitány –, talán lássuk a medvét!
 Meglehetősen türelmetlen volt a hangja. Alapvetően a cselekvés embere volt. Biztosan éreztem abban a pillanatban, hogy ideges, szeretne odakinn lenni és csinálni valamit – irányítani a Lavigny atya holtteste utáni kutatást, vagy esetleg őrjáratokat kiküldeni az elfogatására és letartóztatására.
 Ahogy Poirot-ra nézett, azt csak ellenszenvnek lehet nevezni.
 „Ha van valami mondanivalója a nyavalyásnak, miért nem böki ki?” Szinte láttam a szavakat a nyelve hegyén.
 Poirot lassú, kutató pillantással mért végig bennünket, aztán felállt.
 Nem tudom, mit vártam, hogy mit fog mondani – biztosan valami színpadiasát. Egyszerűen ilyen ember volt.
 De azt nem vártam, hogy egy arab mondással fogja kezdeni.
 Pedig ez történt. Lassan és ünnepélyesen ejtette ki a szavakat – szinte vallásos áhítattal, ha értik, hogy mire gondolok.
 – Biszmillahi ar rahman ar rahim.
 Aztán angolul is elmondta.
 – Allahnak, az Irgalmasnak, az Együttérzőnek nevében.
 HUSZONHETEDIK FEJEZET – Egy utazás kezdete

 	–  Biszmillahi ar rahman ar rahim. Ezt az arabok akkor mondják, amikor utazásra indulnak. Eh bien,most mi is utazásra indulunk. Elutazunk a múltba. Elutazunk az emberi lélek különös tájaira.
 	Azt hiszem, egészen addig a pillanatig soha semmit nem éreztem a Kelet úgynevezett „varázsából”. Őszintén szólva, nekem csak a mocsok tűnt a szemembe mindenütt. De M. Poirot szavai hirtelen mintha valami furcsa látomást idéztek volna fel a szemem előtt. Olyan szavak jutottak eszembe, hogy Szamarkand és Iszpahán… hosszú szakállú kereskedők… térdelő tevék… teher alatt tántorgó teherhordók, akik a homlokukon átvetett kötéllel tartják a hátukon cipelt hatalmas bálákat… hennával festett hajú, tetovált arcú nők, amint a Tigris partján térdepelnek és mosnak… hallotam furcsa, siránkozó kántálásukat, hallottam a vízkerék távoli nyöszörgését.
 	Nagyrészt olyasmi volt mindez, amit már láttam és hallottam ugyan, de nem sok benyomást tett rám. De most valahogy más színben tűnt fel – mint egy darab ócska, régi kelme, amikor az ember a fény elé tartja, és hirtelen meglátja rajta a gazdag, régi hímzés dús színeit.
 	Körülnéztem a szobában, ahol ültünk, és az a furcsa érzésem támadt, hogy amit M. Poirot mond, teljesen igaz – valóban mindnyájan utazásra indulunk. Itt és most együtt vagyunk, de aztán ki-ki megy majd a maga külön útjára.
 	Úgy néztem végig mindenkit, mintha valahogy most látnám először
 – és utoljára –, ami butaságnak hangzik, de mégis ezt éreztem.
 Mr. Mercado idegesen tördelte a kezét – kitágult pupillájú, furcsán világos szemét Poirot-ra meresztette. Mrs. Mercado a férjét nézte. Különös volt ez a vigyázó pillantás; olyan volt, mint az ugrásra készülő nőstény tigrisé. Dr. Leidner furcsamód mintha összeaszott volna. Ez az utolsó csapás teljesen összetörte. Szinte azt mondhatta volna az ember, hogy jelen sincs a szobában, hanem valahol távol, a saját gondolatai világában. Mr. Coleman egyenesen Poirot-ra nézett, kissé eltátotta a száját, a szeme kidülledt. Majdhogynem gyöngeelméjűnek látszott. Mr. Emmott a lábát bámulta, lehajtotta a fejét, így nem láttam jól az arcát. Mr. Reiter meg volt rökönyödve. Összecsücsörítette a száját, s ettől még inkább olyan lett, mint egy kedves, tiszta kismalac. Miss Reilly mozdulatlanul bámult ki az ablakon. Sejtelmem sincs, mit gondolt vagy mit érzett. Aztán Mr. Careyre néztem, de valahogy szinte fájt az arcát látni, elfordítottam róla a tekintetemet. Itt vagyunk hát mindnyájan. És valahogy úgy éreztem, hogy mire M. Poirot befejezi, mind más emberek leszünk.
 Furcsa érzés volt.
 Poirot hangja nyugodtan csörgedezett, mint valami folyó, amely egykedvűen folydogál partjai közt a tenger felé.
 – Kezdettől fogva éreztem, hogy ennek az ügynek a megértéséhez nem külső jelek és nyomok után kell kutatni, hanem a személyiségek öszszeütközésében, a szívek titkaiban kell keresni az igazi nyitját.
 És hadd mondjam meg, hogy bár most eljutottam ahhoz, amit az ügy hiteles megoldásának tartok, nincs rá semmiféle tárgyi bizonyítékom. Tudom, hogy így történt, mert így kellett történnie, mert semmi más módon nem lehet mindenegyes ismert és rendezett tényt a helyére illeszteni. És az én számomra ez a legkielégítőbb megoldás, ami csak létezik.
 Kis szünetet tartott, aztán folytatta.
 – Utazásomat azzal a pillanattal fogom kezdeni, amikor én magam belekerültem az ügybe… amikor mint befejezett történés felmerült előttem. Mármost, véleményem szerint, minden ügynek határozott alakja és formája van. Ennek az ügynek a mintázata az én megítélésem szerint teljes egészében Mrs. Leidner személyisége köré rendeződött. Amíg nem tudtam pontosan, miféle asszony volt Mrs. Leidner, azt sem állt módomban megtudni, hogy ki gyilkolta meg és miért.
 …Ez volt tehát az én kiindulópontom… Mrs. Leidner személyisége.
 Volt az ügynek egy másik érdekes pszichológiai vonatkozása is… az a különös feszültség, amely a leírások szerint az expedíció tagjai között fönnállt. Ezt több tanú is bizonyította… közöttük kívülállók is… meg is jegyeztem magamnak, hogy bár ez kiindulópontul aligha szolgálhat, vizsgálatom során mégis szem előtt kell tartanom.
 A jelek szerint erre az volt az általánosan elfogadott magyarázat, hogy ez annak a befolyásnak az egyenes következménye volt, amelyet Mrs. Leidner az expedíció tagjaira gyakorolt, de különféle okok miatt, amelyeket később fogok kifejteni, ez a magyarázat számomra nem tűnt teljesen elfogadhatónak.
 Kezdetben tehát, amint mondtam, kizárólag és teljes egészében Mrs. Leidner személyiségére koncentráltam. Különféle eszközeim voltak ahhoz, hogy fölmérjem ezt a személyiséget. Ott voltak azok a reakciók, amelyeket különféle, erősen különböző jellemű és temperamentumú emberekből kiváltott, aztán ott voltak a saját megfigyeléseim. Ez utóbbiak köre természetesen korlátozott volt. De azért bizonyos tényeket megtudtam.
 Mrs. Leidnernek egyszerű, sőt majdnem puritán ízlése volt. Nyilvánvalóan nem hajlott a fényűzésre. Ugyanakkor viszont szép, rendkívül finom hímzéseket készített. Ez kényes, művészi ízlésű asszonyra vallott. A hálószobájában levő könyvek alapján tovább finomodott a kép. Eszes aszszony volt, és… úgy képzelem… lényegileg önző.
 Azt is mondták nekem, hogy Mrs. Leidner legfőbb foglalatossága az volt, hogy felhívja magára a másik nem figyelmét… sőt, hogy érzéki aszszony volt. Én nem hittem, hogy erről lett volna szó.
 A hálószobájában a könyvespolcon a következő könyveket láttam: Kik voltak a görögök?; Bevezetés a relativitáselméletbe; Lady Hester Stanhope élete; Vissza Matuzsálemhez; Linda Condon.
 Tehát először is érdekelte a kultúra és a modern tudomány… kifejezetten intellektuális hajlamai voltak. A regény, a Linda Condon, arra mutatott, hogy Mrs. Leidner rokonszenvező érdeklődést tanúsított a független nők iránt… akiknek nem zavarja meg az életét, akiket nem ejt csapdába férfi. Nyilvánvalóan érdekelte továbbá Lady Hester Stanhope egyénisége. A Linda Condon finom tanulmány egy nőről, aki szerelmes a saját szépségébe. A Vissza Matuzsálemhez az intellektuális magatartás mellett áll ki, az érzelmivel szemben. Úgy éreztem, kezdem megérteni ezt a halott asszonyt.
 Ezután tanulmányoztam azoknak az embereknek a reakcióit, akik Mrs. Leidner közvetlen környezetét alkották… és a halottról alkotott képem egyre teljesebb lett.
 Dr. Reilly és mások beszámolóiból világos lett számomra, hogy Mrs. Leidner azok közé a nők közé tartozott, akiket a természet nemcsak szépséggel ruházott fel, hanem azzal a bajkeverő varázzsal is, amely néha a szépséget kíséri, bár attól függetlenül is előfordul. Az ilyen nők rendszerint erőszakos események hosszú sorát idézik elő. Pusztulást hoznak… néha másokra… néha önmagukra.
 Meggyőződtem róla, hogy Mrs. Leidner olyan nő volt, aki imádta önmagát, és mindenekfelett élvezte a hatalom érzését. Akárhol volt, neki kellett a világegyetem központjában állnia. És körülötte mindenkinek, férfinak, nőnek engednie kellett az ő vonzóerejének. Egyeseknél ez könnyen ment. Leatheran nővér például, aki romantikus képzeletű, nagylelkű természet, azonnal a rabjául esett, és fenntartás nélkül, teljes mértékben csodálta. De volt egy másik út is, amelyen át Mrs. Leidner kifejtette a vonzóerejét… a félelem útján. Ha könnyű volt a hódítás, szabadjára engedte természete kegyetlenebb oldalát. De szeretném nyomatékosan hangsúlyozni, hogy nem arról volt szó, amit tudatos kegyetlenségnek nevezhetnénk. Olyan természetes és gondolkodás nélküli dolog volt ez, ahogy a macska bánik az egérrel. Ahol a tudatosság szerepet kapott, ott lényegében kedves volt, gyakran egyenesen törte magát, hogy kedves és figyelmes legyen másokhoz.
 Nomármost, természetesen az első és legfontosabb megoldandó probléma a névtelen levelek problémája volt. Ki írta őket és miért? Föltettem magamnak a kérdést, nem Mrs. Leidner írta-e őket saját magának?
 Hogy erre a kérdésre válaszolni tudjunk, messzire vissza kell menni… egészen Mrs. Leidner első házasságának idejébe. Itt indulunk a mi tulajdonképpeni utazásunkra. Végigmegyünk Mrs. Leidner életútján.
 Itt mindenekelőtt azt kell felismernünk, hogy Louise Leidner azokban az években lényegében ugyanaz a Louise Leidner volt, mint mostanában.
 Akkor fiatal volt, feltűnő szépség… az a lenyűgöző szépség, aki olyan hatással van a férfiak szellemére és érzékeire, amilyenre a puszta testi szépség soha nem képes… és már akkor is önző volt.
 Az ilyen nők természetszerűleg irtóznak a házasság gondolatától. A férfiak esetleg vonzzák őket, de jobban szeretnek megmaradni a maguk urának. Ők a legenda igazi La Belle Dame sans Merci-jei. Mrs. Leidner ennek ellenére férjhez ment… és föltételezhetjük, hogy a férje erős jellem lehetett.
 Ekkor kiderül a férfi hazaárulása, és Mrs. Leidner úgy jár el, ahogy Leatheran nővérnek elmondta. Tájékoztatja a kormányszerveket.
 Mármost, én feltételezem, hogy tettének pszichológiai indoka volt. Leatheran nővérnek azt mondta, hogy roppant hazafias, idealista lány volt, és ez az érzés volt cselekvésének indítéka. De jól ismert tény, hogy tetteink indítékait illetőleg mindnyájan hajlamosak vagyunk becsapni önmagunkat. Ösztönösen azt az indítékot választjuk ki, amelyik a legjobban hangzik! Mrs. Leidner talán maga is azt hitte, hogy a hazafias érzés sarkallta, de én a magam részéről azt hiszem, hogy tettében a férjétől való szabadulás soha el nem ismert vágya nyilvánult meg! Nem szerette, ha uralkodnak felette… nem szerette úgy érezni, hogy valaki másé… tulajdonképpen nem szeretett második hegedűt játszani. A hazafiság útját választotta, hogy visszanyerje a szabadságát.
 De tudat alatt mardosta a bűntudat, amely aztán nagy szerepet játszott későbbi sorsában.
 Most már eljutunk a levelek kérdéséhez. Mrs. Leidner erősen vonzotta a férfiakat. Több alkalommal maga is vonzódott valakihez… de minden egyes esetben jött egy fenyegető levél és eljátszotta a szerepét… az ügyből nem lett semmi.
 Ki írta ezeket a leveleket? Frederick Bosner, az öccse, William vagy maga Mrs. Leidner?
 Mindhárom elmélet mellett kitűnő érvek szólnak. Az világosnak tűnik előttem, hogy Mrs. Leidner olyanfajta nő volt, aki pusztító rajongást tud ébreszteni a férfiakban, olyan rajongást, amely rögeszmévé válhat. Teljesen elképzelhetőnek tartok egy olyan Frederick Bosnert, akinek a számára Louise, a felesége, a világon mindennél többet jelentett! Az asszony egyszer már elárulta, nem mert hát nyíltan közelíteni hozzá, de arra mindenesetre el volt szánva, hogy vagy az övé lesz, vagy senkié. Inkább haljon meg, de nem lehet más férfié.
 Másrészt viszont, ha Mrs. Leidner szíve mélyén nem akart házassági kapcsolatra lépni, akkor lehetséges, hogy ezt a módot választotta arra, hogy nehéz helyzetekből kivágja magát. Olyan vadász volt, akit többé már nem érdekelt az elejtett zsákmány. Dramatizálni akarta az életét, kitalált hát egy nagyon kielégítő drámát… egy feltámadt férjet, aki lehetetlenné teszi a házasságot! Ezzel a legmélyebb ösztöneit elégítette ki. Romantikus figura lett belőle, tragikus hősnő, és nem kellett újra férjhez mennie.
 Ez az állapot sok-sok évig tartott. Valahányszor felbukkant a házasság lehetősége, jött egy fenyegető levél.
De most érünk az igazán érdekes ponthoz! Megjelent a színen doktor Leidner… és nem jött tiltó levél! Semmi sem állt az útjába, hogy Mrs. Leidner lehessen. Levél csak a házasságkötés után jött.
 Tüstént feltesszük magunknak a kérdést: miért?
 Vegyük sorra mindegyik elméletet.
 Ha Mrs. Leidner írta a leveleket önmagának, akkor egyszerű a magyarázat. Mrs. Leidner igazán hozzá akart menni doktor Leidnerhez. Így hát hozzá is ment. De ebben az esetben miért írt magának utána megint levelet? Olyan erős volt benne a dráma iránti vágy, hogy képtelen lett volna elfojtani? És miért csak azt a két levelet? Hiszen azután csak másfél év múlva jött újabb levél.
 No, most vegyük a másik elméletet, hogy a leveleket első férje, Frederick Bosner (vagy az öccse) írta. Akkor miért érkezett a fenyegető levél a házasságkötés után? Frederick feltehetőleg nem akarhatta, hogy hozzámenjen Leidnerhez. Akkor meg miért nem akadályozta meg a házasságot? Hiszen az előző alkalmakkor többször is sikerült. És ha már várt a házasság megkötéséig, akkor miért újította meg fenyegetéseit?
 Erre az a válasz, ha nem is kielégítő, hogy valahogy nem állt módjában hamarabb tiltakozni. Esetleg börtönben volt, esetleg külföldön.
 Vegyük most szemügyre azt a gázmérgezési kísérletet. Rendkívül valószínűtlennek látszik, hogy ez külső kéz műve lett volna. Legvalószínűbben maga doktor Leidner vagy Mrs. Leidner rendezhette. Mivel semmi elképzelhető okot nem látunk, miért csinált volna ilyesmit doktor Leidner, arra a következtetésre jutunk, hogy maga Mrs. Leidner tervelte ki és hajtotta végre a dolgot.
 Miért? Még több drámát akart?
 Ezután a Leidner házaspár külföldre megy, és másfél évig boldogan, békésen élnek, nem zavarja őket semmiféle halálos fenyegetés. Ők ezt annak tulajdonítják, hogy sikerült eltüntetniük a nyomaikat, de ez a magyarázat teljes képtelenség. Manapság egy külföldi utazással ezt a célt nem lehet elérni. És különösen nem Leidnerék esetében. Leidner egy múzeumi expedíció vezetője. Frederick Bosnernek csak érdeklődnie kell a múzeumnál, és megkaphatja a pontos címét. Ha feltételezzük is, hogy szerény körülményei miatt nem állt módjában a házaspárt üldözni, annak nem volt semmi akadálya, hogy továbbra is küldje a fenyegető leveleket. És nekem úgy tűnik, hogy egy rögeszmés ember feltétlenül meg is tette volna.
 Ehelyett mit sem hallani felőle, majd két évig, amikor megint érkezni kezdenek a levelek.
Miért jelentek meg újra a levelek?
 Nagyon nehéz kérdés… a legkönnyebb válasz, ha azt mondjuk, hogy Mrs. Leidner unatkozott, és újabb drámát akart. De ez engem nem elégít ki egészen. Az én szememben a drámának ez a formája túlságosan durvának és közönségesnek tűnik; nem illik az ő finnyás egyéniségéhez.
 Három lehetőség volt. Egy: a leveleket maga Mrs. Leidner írta; kettő: Frederick Bosner vagy a fiatal William Bosner írta őket; három: eredetileg vagy Mrs. Leidner, vagy az első férje írta őket, de az újabbak hamisítványok… egy harmadik személy kezétől származnak, aki tudott a korábbi levelekről.
 Most térjünk át Mrs. Leidner közvetlen környezetére.
 Először megvizsgáltam, hogy az expedíció egyes tagjainak milyen tényleges lehetőségük volt a gyilkosság elkövetésére.
 Felületesen nézve nagyjából bárki elkövethette, már ami az alkalmat illeti, három személy kivételével.
 Doktor Leidner egybehangzó tanúvallomások szerint egy pillanatra sem jött le a tetőről. Mr. Carey ügyeletes volt az ásatáson. Mr. Coleman Hasszanjében volt.
 De ezek az alibik, barátaim, nem voltak egészen olyan jók, amilyennek látszottak. Doktor Leidnerre ez nem áll. Semmi kétség nem fér hozzá, hogy ő egész idő alatt a tetőn volt, és csak egy és negyed órával a gyilkosság után jött le.
 De egészen bizonyos, hogy Mr. Carey egész idő alatt az ásatáson volt?
 És Mr. Coleman csakugyan Hasszanjében volt a gyilkosság elkövetésének időpontjában?
 Bill Coleman elvörösödött, már nyitotta a száját, aztán becsukta, és feszengve nézett körül.
 Mr. Carey arckifejezése nem változott.
 Poirot zavartalanul folytatta.
 – Számításba vettem még egy személyt, aki, mint meggyőződtem róla, képes lenne gyilkosságra, ha elég erős felindulást érezne. Miss Reillynek van esze, van bátorsága, és van benne némi könyörtelenség. Amikor Miss Reillyvel a halottról beszélgettünk, tréfásan azt mondtam neki, hogy remélem, van alibije. Azt hiszem, Miss Reilly akkor tudatában volt annak, hogy legalábbis szíve mélyén szeretett volna ölni. Mindenesetre azonnal mondott egy roppant csacska és teljes céltalan hazugságot. Azt mondta, hogy aznap délután teniszezett. Másnap aztán, a Miss Johnsonnal folytatott csevegésből megtudtam, hogy dehogyis teniszezett, sőt a gyilkosság időpontjában ott járt a ház közelében. Eszembe jutott, hogy Miss Reilly, ha nem ő a bűnös, talán tudna nekem valami hasznosat mondani.
 Megállt, aztán nagyon halkan folytatta: -Miss Reilly, lenne szíves elmondani nekünk, mit látott akkor délután?
 A lány nem válaszolt tüstént, csak nézett ki az ablakon, a fejét se fordította el. Aztán kimért, tárgyilagos hangon szólalt meg.
 – Ebéd után kilovagoltam az ásatáshoz. Háromnegyed kettő lehetett, amikor odaértem.
 – Talált kinn valakit a barátai közül az ásatáson?
 – Nem; nem volt ott más, csak az arab előmunkás.
 – Mr. Careyt nem látta?
 – Nem.
 – Furcsa – mondta Poirot. – Mint ahogy M. Verrier sem, aki szintén aznap délután járt ott.
 Biztatóan nézett Careyre, de ő nem mozdult, nem is szólt.
 – Van valami magyarázata erre, Mr. Carey?
 – Elmentem sétálni. Semmi érdekes nem került elő.
 – Melyik irányba ment?
 – Le a folyóhoz.
 – Nem vissza, a ház felé?
 – Nem.
 – Gondolom, várt valakit, aki nem jött-mondta Miss Reilly.
 Carey ránézett, de nem válaszolt.
 Poirot nem erőltette a dolgot. Újra a lányhoz fordult.
 – Látott valami mást is, mademoiselle?
 – Igen. Nem voltam messze az expedíció házától, amikor észrevettem az expedíció furgonját, egy vízmosásban. Furcsának tartottam a dolgot. Aztán megláttam Mr. Colemant. Lehajtott fejjel járkált, mintha keresne valamit.
 – Ide figyeljen – tört ki Mr. Coleman. – Én…
 Poirot egyetlen ellentmondást nem tűrő kézmozdulattal elhallgattatta.
 – Várjon. Megszólította, Miss Reilly?
 – Nem.
 – Miért?
 – Mert időnként összerezzent – mondta a lány lassan –, és valami egészen különös, riadt pillantással nézett körül. Ettől… valahogy olyan kellemetlen érzésem lett. Megfordítottam a lovam fejét, és ellovagoltam. Nem hinném, hogy meglátott. Nem voltam túlságosan közel, ő meg teljesen elmerült abban, amit csinált.
 – Ide figyeljen… – Mr. Colemant nem lehetett többé elcsitítani. -Tökéletesen meg tudom magyarázni, hogy miért… Elismerem… kicsit gyanúsnak látszik. Az a helyzet, hogy előző nap zsebre dugtam egy csudaszép pecséthengert, ahelyett hogy betettem volna a lelettárba… és teljesen megfeledkeztem róla. Aztán eszembe jutott, és rájöttem, hogy kiesett a zsebemből… valahol kiejtettem. Nem akartam, hogy veszekedés legyen miatta, ezért úgy döntöttem, hogy szép csöndesen megkeresem. Abban biztos voltam, hogy valahol útközben, a ház és az ásatás között veszítettem el. Sietve elintéztem
 Hasszanjében a dolgomat, vásárolni elküldtem egy arabot, és korán visszaértem. Leállítottam a furgont egy olyan helyen, ahol nem látni, és egy jó óra hosszat kutattam. És még csak meg sem találtam azt a nyavalyás vacakot! Aztán beszálltam a járgányba, és a házhoz hajtottam. Természetesen mindenki azt hitte, hogy akkor érkeztem meg.
 – Maga meg nem világosította fel őket a tévedésükről, igaz? – kérdezte Poirot nyájasan.
 – Hát az adott körülmények közt ez elég természetes, nem gondolja?
 – Ezzel aligha tudok egyetérteni – mondta Poirot.
 – Ugyan, menjen már… az ember ne keresse a bajt… ez az én jelszavam! De énrám nem tud semmit rám húzni. Közelébe se mentem az udvarnak, és senkit sem fog találni, aki azt mondaná, hogy ott jártam.
 – Persze, éppen ez volt a probléma – mondta Poirot. – A személyzet tanúskodása, hogy senki nem jött be kívülről az udvarra. De amikor utánagondoltam, eszembe jutott, hogy tulajdonképpen nem ezt mondták. Arra esküdtek meg, hogy senki idegen nem jött be. Azt nem kérdezték meg tőlük, hogy az expedíció tagjai közül nem jött-e be valaki.
 – Hát kérdezze meg őket – mondta Coleman. – Megeszem a kalapomat, ha láttak bejönni, akár engem, akár Careyt.
 – Aha! Csakhogy ez felvet egy érdekes kérdést. Egy idegenre kétségkívül felfigyeltek volna… de vajon egyáltalán észrevették volna-e az expedíció valamelyik tagját? Hiszen maguk egész nap ki-be járkáltak. A szolgák aligha figyelték, hogy mikor mennek, mikor jönnek. Szerintem ez lehetséges, akár Mr. Carey, akár Mr. Coleman bejöhetett úgy, hogy a szolgák egyáltalán nem emlékeznek rá.
 – Humbug! – mondta Mr. Coleman.
 Poirot nyugodtan folytatta. – Kettőjük közül, azt hiszem, Mr. Carey volt az, akinek a jövésmenést valószínűleg nem vették volna észre. Mr. Coleman kocsin indult aznap reggel Hasszanjébe, tehát kocsin várták viszsza. Ha gyalog jön, feltűnt volna.
 – Hát persze! – mondta Mr. Coleman.
 Richard Carey fölemelte a fejét. Mélykék szeme egyenesen Poirot-ra nézett.
 – Gyilkossággal vádol, M. Poirot? – kérdezte.
 Teljesen nyugodt volt a modora, de a hangjából veszélyes felhang csendült ki. Poirot meghajolt felé.
 – Egyelőre mindössze utazásra viszem önöket… az igazság felé vezető utazásra. Megállapítottam tehát egy tényt… azt, hogy az expedíció valamennyi tagjának, sőt Leatheran nővérnek is, ténylegesen módjában állt elkövetni a gyilkosságot. Hogy egyeseknél nagyon kicsi volt az elkövetés valószínűsége, az más kérdés.
 Megvizsgáltam a módot és a lehetőséget. Ezután áttértem az indítékra. Rájöttem, hogy kivétel nélkül valamennyiüknél lehet találni indítékot!
 – Ó, M. Poirot! – kiáltottam föl. – Nálam nem! Hiszen én idegen voltam. Akkor kerültem ide!
 – Eh bien, ma soeur, és nem pont ettől félt Mrs. Leidner? Egy kívülről jövő idegentől?
 – De… de… Hiszen doktor Reilly mindent tud rólam!… ő javasolta, hogy jöjjek ide!
 – Tulajdonképpen igazában mit tud magáról? Főleg azt. amit maga mondott neki. Volt már rá eset, hogy szélhámosok ápolónőnek adták ki magukat.
 – Írjon csak a Szent Kristófba… – kezdtem.
 – Lenne szíves egy kis időre elhallgatni? Képtelenség folytatni, amíg maga itt folyton vitatkozik. Én nem mondom, hogy most gyanúsítom magát. Mindössze azt mondom, hogy elfogulatlanul nézve a dolgot, maga könnyen egészen más is lehetett, mint akinek kiadta magát. Sok sikeres nőimitátor van ám, tudja. Az ifjú William Bosner is lehetett az.
 Már-már nyitottam a számat, hogy megadjam neki a magamét. Még hogy nőimitátor! De Poirot fölemelte a hangját, és olyan elszántan és sietősen folytatta, hogy meggondoltam magam.
 – Megvizsgáltam, és sorra vettem itt minden lelket. Hogy doktor Leidnerrel kezdjem, hamarosan meggyőződtem róla, hogy létének mozgatórugója a felesége iránti szerelme volt. Teljesen összetörte a gyász. Leatheran nővért már említettem. Ha nőimitátor, akkor meghökkentő ügyességgel csinálta, és hajlamos voltam elhinni neki, hogy valóban az, akinek mondja magát… kitűnő, szakképzett ápolónő.
 – Ez igazán kedves! – vágtam közbe.
 – Figyelmemet azonnal magára vonta Mr. és Mrs. Mercado. Mindketten nyilvánvalóan nagyon nyugtalanok és izgatottak voltak. Először Mrs. Mercadóval foglalkoztam. Képes-e gyilkosságra, és ha igen, milyen okból?
 Mrs. Mercado törékeny alkatú nő. Első látásra lehetetlennek látszott, hogy akkora fizikai erő legyen benne, hogy egy súlyos kőeszközzel leüssön egy olyan nőt, mint Mrs. Leidner. Ha azonban Mrs. Leidner térdelt a] gyilkosság pillanatában, akkor a dolog, legalábbis fizikailag, lehetséges. Megvan annak a módja, hogy egy nő rávegyen egy másik nőt, hogy térdepeljen le. Ó, nem érzelmek! Például föl akarja szegni a szoknyáját, és] megkéri a másikat, hogy tűzze meg neki. Erre a másik nő gyanútlanul letérdel.
 De az indíték? Leatheran nővér elmondta nekem, hogy látta, amint Mrs. Mercado dühödt pillantásokat vet Mrs. Leidnerre. Mr. Mercado nyilvánvalóan könnyen Mrs. Leidner bűverejének hatása alá került. De abban nem hittem, hogy az ok puszta féltékenység lenne. Biztos voltam benne, hogy Mrs. Leidnert valójában csöppet sem érdekelte Mr. Mercado… és ezzel a ténnyel Mrs. Mercado kétségkívül tisztában volt. Lehet, hogy pillanatnyilag dühös volt rá, de gyilkossághoz erősebb provokációra lett volna szükség. De Mrs. Mercado igazi, lelkes anyatípus. Abból, ahogy a férjére nézett, rájöttem, nemcsak hogy szereti, de foggal és körömmel harcolna is érte… sőt mi több… számolt a lehetőséggel, hogy ezt kell tennie. Örökösen en garde állt, és folyton szorongott. Nem önmagáért… a férjéért. És amikor elkezdtem Mr. Mercadót tanulmányozni, könnyen megsejthettem, hogy mi a baj. Módot találtam, hogy meggyőződjem róla, igaz-e, amit sejtek. Mr. Mercado kábítószerek rabja… mégpedig a szenvedély előrehaladott stádiumában.
 Nomármost, valószínűleg nem is kell mondanom, hogy aki hosszú időn át kábítószerrel él, annak jelentősen eltompul az erkölcsi érzéke.
 A kábítószer befolyása alatt álló ember olyan tetteket követ el, amelyek néhány évvel előbb, amikor még nem szokott rá, álmában sem jutottak volna eszébe. Volt rá eset, hogy ilyen ember gyilkosságot követett el… és nehéz megmondani, hogy teljes mértékben felelős volt-e a tettéért vagy sem. E tekintetben a jogi megítélés országonként is különbözik némileg. A kábítószer-élvező bűnöző alapvető jellemvonása a kórosan túltengő, elbizakodott hit a saját ügyességében.
 Lehetségesnek tartottam, hogy Mr. Mercado múltjában van valami szégyenletes, esetleg törvénybe ütköző incidens, amelyet a feleségének sikerült így vagy úgy eltussolnia. Pályája ennek ellenére hajszálon csüng. Ha ebből a múltbéli incidensből valami kiszivárog, Mr. Mercadónak vége. Felesége ezért állandóan éberen őrködött. De számolnia kellett Mrs. Leidnerrel, aki éles eszű, intelligens asszony volt, és imádta a hatalmat. Még arra is rávehette volna a szerencsétlen férfit, hogy tárulkozzon ki előtte. Nagyon is illett volna az ő sajátos vérmérsékletéhez, ha érezhette volna, hogy tud egy titkot, amelyet bármelyik percben kikottyanthat, és katasztrófát robbanthat ki vele.
 Mercadóék részéről itt volt tehát egy lehetséges indíték a gyilkosságra. Mrs. Mercado a párja védelmében semmitől sem riadt volna vissza, ezt biztosra vettem. Mind neki, mind a férjének lett volna alkalma… az alatt a tíz perc alatt, amikor üres volt az udvar.
 – Ez nem igaz! – sikoltott fel Mrs. Mercado.
 Poirot ügyet sem vetett rá.
 – Ezután Miss Johnsont vettem sorra. Ő képes lett volna a gyilkosságra? Úgy véltem, hogy igen. Erős akaratú, acélosan fegyelmezett nő volt. Az ilyen emberek állandóan fékezik magukat… és egy szép napon átszakad a gát! De ha a bűntettet Miss Johnson követte el, az csak valamilyen dr. Leidnerrel kapcsolatos okból történhetett. Ha Miss Johnson valamilyen okból meggyőződött volna róla, hogy Mrs. Leidner tönkreteszi a férje életét, akkor szíve mélyén rejlő, önmaga előtt is titkolt mélységes féltékenysége kapva kap a kézenfekvő indokon, és teljes erővel előtör.
 Igen, Miss Johnson határozott lehetőséget jelentett.
 Aztán ott volt a három fiatalember.
 Először is Carl Reiter. Ha az expedíció valamelyik tagja történetesen William Bosner, akkor legvalószínűbben Carl Reiter az. De ha ő William Bosner, akkor kétségkívül pompás színésznek kell lennie! Ha viszont ő csak Carl Reiter, akkor volt-e valami oka a gyilkosságra?
 Mrs. Leidner szempontjából nézve Carl Reiter nem volt ellenfél. Könnyű áldozat volt. Tüstént hasra esett előtte és imádni kezdte. Mrs. Leidner megvetette a feltétel nélküli imádatot… és azt a lábtörlő-viselkedést, amely a nőkből mindig a legrosszabb tulajdonságaikat váltja ki. Carl Reiterrel való viselkedésében Mrs. Leidner szándékos kegyetlenséget tanúsított. Hol itt bökött rajta, hol ott szúrt belé. Pokollá tette szegény fiatalember életét.
 Poirot hirtelen abbahagyta az elemzést, és bizalmas, személyes hangon, közvetlenül Reiterhez fordult.
 – Mon ami, legyen ez tanulságos lecke magának. Maga férfi; viselkedjék férfi módra! Természet ellen való dolog, ha egy férfi csúszik-mászik. Erre a nő és a természet teljesen egyformán reagálnak! Ne feledje el: jobb, ha kapja a keze ügyébe eső legnagyobb tányért, és a nő fejéhez vágja, mint ha féregként vonaglik, valahányszor a nő magára néz!
 Felhagyott a személyes hanggal, és visszatért az előadói stílushoz.
 – Lehetséges, hogy Carl Reitert odáig vitte a kínzás, hogy kínzója ellen fordult és megölte? A szenvedés különös dolgokat művel az emberrel. Nem lehettem biztos benne, hogy nem így volt!
 A következő William Coleman. Viselkedése, ahogyan Miss Reilly beszámolt róla, kétségkívül gyanús. De ő csak akkor lehet a tettes, ha vidám egyénisége mögött William Bosner rejtőzik. És nem hiszem, hogy William Colemanben, mint William Colemanben, gyilkos temperamentum lakozna. Ha vannak hibái, azok alighanem egészen más irányban keresendők. Leatheran nővér talán sejti is, hogy miről lehet szó?
Hogy csinálta ez az ember? Biztos vagyok benne, nem látszhatott meg rajtam, hogy bármire is gondolok.
 – Tulajdonképpen semmiség az egész – mondtam habozva. – Csak, hogy kimondjam a teljes igazságot, Mr. Coleman egyszer maga mondta, hogy kitűnő hamisító lenne belőle.
 – Remek – mondta Poirot. – Tehát ha kezébe került volna néhány régebbi fenyegető levél, minden nehézség nélkül utánozhatta volna az írást.
 – Juj-juj-juj! – kiáltott fel Mr. Coleman. – Ezt jól kifőzte nekem!
 Poirot sodró iramban folytatta. – Hogy William Bosner-e vagy sem, arról nagyon nehéz meggyőződni. De Mr. Coleman a gyámjáról beszélt… nem az apjáról… tehát semmi nincs, ami határozottan kizárná a gondolatot.
 – Marhaság – mondta Mr. Coleman. – Nem bírom megérteni, miért hallgatják ezt az embert.
 – Marad a három fiatalember közül Mr. Emmott – folytatta Poirot. – Esetleg az ő személye mögött rejtőzhet William Bosner. Arra hamarosan rájöttem, hogy ha volt valami személyes oka, amiért Mrs. Leidnert eltegye láb alól, azt ugyan semmi módon nem fogom megtudni tőle. Figyelemreméltóan meg tudja tartani magának a gondolatait, semmi esélyem nem volt rá, hogy kiprovokáljam vagy beugrassam, hogy bármivel is elárulja magát. A jelek szerint az egész expedícióból ő ítélte meg a legjobban és a legszenvedélymentesebben Mrs. Leidner egyéniségét. Azt hiszem, mindig pontosan olyannak tartotta, amilyen volt… de arra képtelen voltam rájönni, hogy milyen hatást tett rá Mrs. Leidner egyénisége. Úgy képzelem, Mrs. Leidnert ingerelhette és bosszanthatta a magatartása.
 Mondhatom, ami a jellemet és a képességeket illeti, az egész expedícióból Mr. Emmott tűnt nekem leginkább alkalmasnak arra, hogy egy ügyes és jól időzített bűntettet kielégítően végre tudjon hajtani.
 Mr. Emmott most emelte fel a tekintetét először a cipőjéről.
 – Köszönöm – mondta.
 A hangjából úgy éreztem, mintha kissé mulatna a dolgon.
 – A két utolsó név a listámon Richard Carey és Lavigny atya volt. Leatheran nővér és mások tanúsága szerint Mr. Carey és Mrs. Leidner nem kedvelték egymást. Udvariasak voltak egymáshoz, de ez erőfeszítésükbe került. Másvalaki, nevezetesen Miss Reilly, viszont egészen más elméletet vetett fel hűvösén udvarias magatartásuk magyarázatául.
 Hamarosan nem sok kétségem maradt afelől, hogy Miss Reilly magyarázata a helyes. A bizonyosságot egyszerű módon szereztem meg: felingereltem Mr. Careyt, aki meggondolatlan, vigyázatlan dolgokat mondott. Nem volt nehéz dolog. Hanem észrevettem, hogy erős idegfeszültségben van. Sőt… közel állt… és áll… a teljes idegösszeomláshoz. Az a férfi, aki elviselhetetlenül szenved, nem képes az ellenállásra.
 Mr. Carey védelmi vonala szinte azonnal átszakadt. Egy pillanatig sem kételkedtem az őszinteségében, amikor azt mondta, hogy gyűlölte Mrs. Leidnert.
 És kétségkívül igazat is mondott. Gyűlölte. De miért?
 Beszéltem már azokról az asszonyokról, akikben bajt hozó varázserő van. De a férfiakban is van ilyen varázserő. Vannak férfiak, akik minden erőfeszítés nélkül csak úgy vonzzák magukhoz a nőket. Ezt hívják manapság szexepilnek! Mr. Careyben nagyon erős ez a tulajdonság. Kezdetben rajongott a barátjáért és főnökéért, és közömbös volt a felesége iránt. Mrs. Leidner-nek ez nem felelt meg. Neki uralkodni kellett… nekifogott, hogy rabul ejtse Richard Careyt. Itt azonban, azt hiszem, valami teljesen előre láthatatlan dolog történt. Talán életében először, ő maga esett áldozatául egy mindent elsöprő szenvedélynek. Szerelmes lett… igazán szerelmes… Richard Careybe.
 És Carey… képtelen volt ellenállni neki. Ez az igazság. Ez volt az az iszonyatos idegfeszültség, amelyet ki kellett állnia. Két ellentétes szenvedély szaggatta. Szerette Louise Leidnert… de ugyanakkor gyűlölte is. Gyűlölte, mert aláaknázta a barátja iránti hűségét. Nincs még egy olyan erős gyűlölet, mint annak a férfinak a gyűlölete, aki akarata ellenére kényszerül szerelemre.
 Itt aztán volt indíték, amennyi csak kellett. Meg voltam róla győződve, hogy bizonyos pillanatokban Richard Carey számára mi sem lett volna természetesebb, mint teljes erejéből lesújtani arra a gyönyörű arcra, amely varázsával rabul ejtette.
 Egész idő alatt biztos voltam benne, hogy Louise Leidner meggyilkolása crime passionel.10Ehhez a bűntett-típushoz Mr. Careyben találtam rá az ideális gyilkosra.
 Már csak egy jelölt maradt a gyilkos címére… Lavigny atya. A derék atyára az hívta fel a figyelmemet, hogy bizonyos ellentmondás volt a között, ahogyan ő leírta, és ahogyan Leatheran nővér jellemezte az ablakon leselkedő idegent. Különböző tanúk beszámolói között mindig van némi ellentmondás, de itt kiáltó ellentmondás volt. Ezenfelül Lavigny atya makacsul ragaszkodott egy olyan vonáshoz… a kancsalsághoz… amely az azonosítást sokkal könnyebbé tette volna.
 De hamarosan nyilvánvaló lett, hogy míg Leatheran nővér leírása lényegében pontos, Lavigny atyánál erről szó sincs. Szinte olybá tűnt, mintha Lavigny atya szándékosan félrevezetne minket… mintha nem akarná, hogy azt az embert elkapják.
 De ebben az esetben tudnia kell valamit arról a furcsa szerzetről. Látták vele beszélgetni, de azt csak tőle tudjuk, hogy miről beszéltek.
 Mit csinált az az iraki, amikor Leatheran nővér és Mrs. Leidner meglátta? Megpróbált belesni az ablakon… ők azt hitték, hogy Mrs. Leidner ablakán, de amikor odamentem, és odaálltam, ahol ők álltak, akkor rájöttem, hogy ugyanúgy lehetett a lelettár ablaka is.
 Aznap éjjel volt az a riadalom. Valaki járt a lelettárban. Nem bizonyosodott be azonban, hogy bármit is elvittek volna. Számomra az érdekes szempont itt az, hogy amikor doktor Leidner bement, már ott találta Lavigny atyát. Lavigny atya előadta a meséjét, hogy fényt látott odabenn. De itt megint csak az ő szava áll rendelkezésünkre.
 Lavigny atya felkeltette a kíváncsiságomat. Másnap, amikor fölvetettem, hogy Lavigny atya esetleg azonos lehet Frederick Bosnerrel, doktor Leidner majdnem kinevetett. Azt mondta, Lavigny atya közismert ember. Felmerül itt az a föltevés, hogy Frederick Bosner, akinek majd húsz év állt rendelkezésére, hogy új néven karriert csináljon, könnyen lehetne mostanára közismert ember! Ennek ellenére nem hiszem, hogy a közbeeső időt egy vallásos közösségben töltötte. Ennél sokkal egyszerűbb megoldás kínálkozik.
 Ismerte valaki az expedícióból Lavigny atyát, mielőtt idejött? A jelek szerint nem. Miért ne lenne hát valaki, aki a derék atya szerepét játssza? Kiderítettem, hogy táviratot küldtek Karthágóba, mert doktor Byrd, akinek csatlakoznia kellett volna az expedícióhoz, hirtelen megbetegedett. Mi sem könnyebb, mint elcsípni egy táviratot. Ami a munkát illeti, az expedícióban más epigráfus nem volt. Egy ügyes ember, mákszemnyi tudással és ügyes blöffel végigcsinálhatta a dolgot. Eddig nagyon kevés agyagtábla és felirat került elő, és arra máris rájöttem, hogy Lavigny atya megfejtéseit kissé szokatlannak érezték.
 Egészen úgy látszott, mintha Lavigny atya nem az volna, akinek mondja magát.
 De vajon ő-e Frederick Bosner?
 A dolgok valahogy nem ebbe az irányba mutattak. Az igazságot valószínűleg egészen másutt kell keresni.
 Hosszas beszélgetést folytattam Lavigny atyával. Katolikus vagyok; sok papot és sok szerzetest ismerek. Az volt az érzésem, hogy Lavigny atya hangja valahogy hamisan cseng. Másrészről viszont ismerősen csengett, csak egészen más minőségben. Ezzel az embertípussal elég gyakran találkoztam… de nem vallásos közösségek tagjaként. Korántsem!
 Táviratokat küldtem szét.
 Aztán Leatheran nővér, teljesen öntudatlanul, nagyon értékes nyomra vezetett. Az aranydíszeket nézegettük a lelettárban, amikor megemlítette, hogy egy aranykupán rátapadt viasznyomokat találtak. „Viasz?”, mondom én. „Viasz?”, mondja Lavigny atya, és a hanghordozása nekem elég volt. Egy pillanat alatt pontosan tudtam, hogy mit keres itt.
 Poirot elhallgatott; aztán dr. Leidnerhez intézte szavait.
 – Sajnálattal kell közölnöm önnel, monsieur, hogy a lelettárban az aranykupa, az aranytőr, a hajdíszek és egyéb tárgyak nem valódiak; nem azok, amelyeket önök találtak, hanem roppant ügyes galvanotípiák. Éppen most tudtam meg, az egyik táviratomra érkezett válaszból, hogy Lavigny atya nem más, mint Raoul Menier, egyike a legügyesebb tolvajoknak, akiket csak a francia rendőrség ismer. Szakterülete: a műtárgyak; múzeumi lopásokra specializálta magát. A bűntársa Ali Juszuf, egy féltörök, aki elsőrangú ötvös és ékszerész. Menier-ről akkor hallottunk először, amikor a Louvre-ban bizonyos tárgyakról kiderült, hogy nem valódiak… és minden esetben kiderült az is, hogy nemrégiben járt a Louvre-ban egy neves régész, akit azonban az igazgató addig személyesen nem ismert, és az ő kezében voltak a gyanús tárgyak. A vizsgálat során az összes kitűnő szakemberek tagadták, hogy a nevezett időben ellátogattak a Louvre-ba!
 Megtudtam, hogy Meiner Tuniszban volt; amikor az önök távirata megérkezett, éppen a karmelita atyáktól készült ellopni valamit. Lavigny atya rossz egészségi állapota miatt kénytelen volt elutasítani a felkérésüket, de Menier-nek sikerült elcsípnie a táviratát, és egy másikat küldeni, amelyben elfogadta az ajánlatot. Ezt teljes biztonsággal megtehette. Ha a barátok azt olvassák valamelyik újságban (ami önmagában is valószínűtlen), hogy Lavigny atya Irakban van, legfeljebb azt gondolják, hogy az újságok, mint annyiszor, álhírt, féligazságot közöltek.
 Megérkezik Menier és a bűntársa. Az utóbbit meglátják, amikor kívülről felderíti a lelettárat. A terv az, hogy Lavigny atya viaszlenyomatokat csinál, utána Ali elkészíti az ügyes másolatokat. Mindig vannak gyűjtők, akik készek jó árat adni eredeti régiségekért, és nem tesznek fel kellemetlen kérdéseket. Lavigny atya majd a valódi műtárgyak helyébe csempészi a hamisítványokat… lehetőleg éjjel.
 Kétségkívül éppen ezzel foglalatoskodott, amikor Mrs. Leidner meghallotta a mocorgást, és riasztott mindenkit. Mit tehetett volna? Sietve kitalált egy mesét, hogy fényt látott a lelettárban.
 Ezt önök, ahogy maguk angolok mondják, „megették”. De Mrs. Leidnert nem ejtették a feje lágyára. Könnyen eszébe juthat az a viasznyom, amit látott, és akkor könnyen rájöhet a turpisságra. És ha rájön, akkor vajon mit fog csinálni? Nem vágna-e dans son caracté-re,11ha akkor rögtön semmit nem csinálna, csak elszórakozna azza hogy elejtett célzásaival zavarba ejtse Lavigny atyát? Ha értésére adná, hogy mire gyanakszik… de nem mutatná ki, hogy tudja. Talán veszélyes játék, de Mrs. Leidner élvezte a veszélyes játékokat.
 És talán túl sokáig játssza ezt a játékot. Lavigny atya átlátja a helyzetet, és lecsap, mielőtt még Mrs. Leidner rájönne, hogy mire készül.
 Lavigny atya nem más, mint Raoul Menier… tolvaj. De vajon egyben… gyilkos is?
 Poirot járkálni kezdett a szobában. Elővette a zsebkendőjét, megtörölte a homlokát, aztán folytatta. – így álltam ma reggel. Nyolc határozott lehetőségem volt, de nem tudtam, hogy ezek közül melyik a helyes. Még mindig nem tudtam, ki a gyilkos.
 De a gyilkosság szokássá válik. Az a férfi vagy az a nő, aki egyszer ölt, újra ölni fog.
 És ez a második gyilkosság a kezembe adta a gyilkost.
 Egész idő alatt ott motoszkált az agyamban, hogy ezek közül az emberek közül valaki talán tud valamit, amit nem mond meg… és ami terhelő a gyilkosra.
 Ha ez így van, akkor az illető veszélyben van.
 Főleg Leatheran nővér miatt aggódtam. Energikus egyéniség, és fürge, kíváncsi agya van. Nagyon féltem, hogy többre fog rájönni, mint amennyit biztonságosan tudnia szabad.
 Mint mindnyájan tudják, még egy gyilkosság történt. De az áldozat nem Leatheran nővér volt… hanem Miss Johnson.
 Szeretném azt hinni, hogy tisztán logikai úton is rájöttem volna a helyes megoldásra, de az biztos, hogy Miss Johnson meggyilkolása hozzásegített, nagyon meggyorsította a dolgot.
 Először is egy gyanúsított kiesett… maga Miss Johnson.. . mert én egy pillanatig sem hittem az öngyilkossági elméletben.
 Vizsgáljuk most meg ennek a második gyilkosságnak a tényeit.
 Egy: vasárnap este Leatheran nővér könnyek közt találja Miss Johnsont, és Miss Johnson ugyanazon az estén eléget egy levéltöredéket, amelyről a nővér azt hiszi, hogy ugyanaz a kéz írta, mint a névtelen leveleket.
 Kettő: Leatheran nővér a tetőn találja Miss Johnsont a halála előtti estén. Állapotát a nővér hitetlenkedő iszonyodásként jellemzi. Amikor a nővér kérdezgeti, azt mondja: „Láttam, hogyan jöhet be valaki kívülről… soha még csak nem is sejtené senki.” Többet nem hajlandó mondani. Lavigny atya átmegy az udvaron, Mr. Reiter pedig a fotósszoba ajtajában áll.
 Három: Miss Johnsont haldokolva találják. Mindössze annyit tud kinyögni, hogy „az ablak… az ablak…”
 Ezek a tények, és most a következő problémákkal kell szembenézni. Mi az igazság a levelekkel? Mit látott Miss Johnson a tetőről? Mit akart azzal mondani, hogy „az ablak… az ablak”?
Eh bien, vegyük először a második problémát, mint amit a legkönynyebb megoldani. Felmentem Leatheran nővérrel a tetőre, és oda álltam, ahol Miss Johnson állt. Mit láthatott onnan? Az udvart, a boltíves kapualjat, az épület északi szárnyát és az expedíció két tagját. Annak, amit mondott, volt valami köze Mr. Reiterhez vagy Lavigny atyához?
 Szinte azonnal eszembe jutott egy lehetséges magyarázat. Ha kívülről jött be egy idegen, azt csak álruhában tehette. És csupán egyetlen ember volt, akinek a megjelenése az ilyen megszemélyesítést lehetővé tette. Lavigny atya! Trópusi sisakban, napszemüveggel, fekete szakállal, hosszú gyapjú barátcsuhában egy idegen bejuthatott úgy, hogy a szolgák észre se vették, hogy idegen.
Erre gondolt Miss Johnson? Vagy továbbment ennél? Rájött talán, hogy Lavigny atya egész személyisége álöltözet? Hogy más, mint akinek kiadja magát?
 Annak alapján, amit Lavigny atyáról tudtam, hajlamos voltam a rejtélyt megoldottnak nyilvánítani. Raoul Menier volt a gyilkos. Megölte Mrs. Leidnert, hogy elhallgattassa, mielőtt leleplezné. Most másvalaki adja értésére, hogy leleplezte a titkát. Őt is el kell tennie láb alól.
 Ez mindent megmagyaráz! A második gyilkosságot, Lavigny atya szökését… persze szakáll és csuha nélkül. (Ő meg a barátja kétségkívül kitűnő útlevelekkel felszerelve vágnak át Szírián, mint kereskedelmi utazók.) Ő teszi Miss Johnson ágya alá a vérfoltos őrlőkövet is.
 Mint mondom, majdnem elégedett voltam, de min egészen. Mert a tökéletes megoldásnak mindem meg kell magyaráznia, ez pedig nem magyaráz meg minden!.
 Nem magyarázza meg például, miért mondta Miss Johnson, hogy „az ablak… az ablak…”, amikor haldokolt. Nem magyarázza meg a levél miatti sírógörcsét. Nem magyarázza meg a tetőn tanúsított magatartását… hitetlenkedő iszonyodását, és azt, hogy miért nem volt hajlandó Leatheran nővérnek megmondani, mi az, amit gyanít vagy tud.
 A külső tények beilleszkedtek ebbe a megoldásba, de nem elégítette ki a pszichológiai követelményeket.
 És akkor, amint ott álltam a tetőn és az eszem egyre a körül a három dolog körül… a levelek, a tető és ablak körül forgott… egyszerre láttam… ahogy Miss Johnson is látta!
És amit láttam, az mindent megmagyarázott!
 10 Szerelmi bűntett
11 A jelleméhez HUSZONNYOLCADIK FEJEZET – Az út vége
 	Poirot körülnézett. Minden szem rászegeződött. Előzőleg némi enyhülést éreztünk – csökkent a feszültség. Most a feszültség hirtelen újra visszatért.
 	Valami volt a levegőben… valami…
 Poirot hangja halkan és szenvtelenül szólalt meg újra. -A levelek, a tető, „az ablak”… igen, minden magyarázatot kapott… minden részlet a helyére illeszkedett.
 Az előbb azt mondtam, hogy a bűntett időpontjára három férfinak volt alibije. Ezek közül kettő értéktelennek bizonyult. Most már láttam, milyen óriási… milyen meghökkentő hibát követtem el. A harmadik alibi is értéktelen. Doktor Leidner nemcsak hogy elkövethette a gyilkosságot… de meggyőződtem róla, hogy ő követte el.
 Csönd lett, döbbent, értetlen csönd. Doktor Leidner nem szólt semmit. Mintha elveszett volna a maga távoli világában. David Emmott azoban kényelmetlenül feszengett, és megszólalt.
 – Nem tudom, mire akar ezzel utalni, M. Poirot. Megmondtam magának, hogy doktor Leidner egy pillanatra se jött le a tetőről, legalábbis háromnegyed háromig. Ez a teljes igazság. Ünnepélyesen megesküszöm rá. És nem hazudok. Es teljesen lehetetlen, hogy úgy jött volna le, hogy én ne lássam.
 Poirot bólintott.
 – Ó, én hiszek magának. Doktor Leidner nem jött le a tetőről. Ez vitathatatlan tény. De amit láttam… és amit Miss Johnson látott… az az volt, hogy doktor Leidner meggyilkolhatta a feleségét anélkül, hogy lejött volna a tetőről.
 Valamennyien meredten bámultunk rá.
 – Az ablak! – kiáltotta Poirot. – Mrs. Leidner ablaka! Ez az, amire rájöttem… ahogy Miss Johnson is rájött. Az ablaka közvetlenül alattunk volt, az udvarral átellenes oldalon. Doktor Leidner egyedül volt odafönn, tettének nem volt tanúja. És az a sok, súlyos őrlőkő és mozsártörő mind ott volt kéznél. Olyan egyszerű, olyan végtelenül egyszerű, egyetlen feltétele van… hogy a gyilkosnak alkalma legyen megváltoztatni a holttesthely zetét, mielőtt valaki más meglátná. Ó, ez gyönyörű… ez a hihetetlen egyszerűség!
 Ide figyeljenek… így történt:
 Doktor Leidner odafönn a tetőn a cserepekkel dolgozik. Fölhívja magát, Mr. Emmott, leköti a beszélgetéssel, amíg észreveszi, hogy a kisfiú, mint rendesen, kihasználva a maga távollétét, otthagyja a munkáját, és kimegy az udvarról. Tíz percig tartóztatja magát, aztán elengedi, és amint maga leér, és kiabálni kezd a fiú után, megvalósítja a tervét.
 Előveszi zsebéből a plasztilinnel bemázolt álarcot, amellyel egy előző alkalommal már ráijesztett a feleségére, és addig lóbálja a párkány széle fölött, amíg oda nem koccan a felesége ablakához.
 Ez az ablak, emlékezzenek csak rá, a szabadba, a szántóföldekre nyílik, az udvarral átellenes irányban.
 Mrs. Leidner félálomban fekszik az ágyán, békésen és boldogan. Az álarc hirtelen kocogtatni kezd az ablakában, magára vonja a figyelmét. De most nincs félhomály… fényes nappal van… semmi rémítő nincs ebben. Rájön, hogy mi az… durva ugratás! Nem ijed meg, hanem föl van háborodva. Azt teszi, amit minden más asszony tenne az ő helyében: fölugrik az ágyból, kinyitja az ablakot, kidugja a fejét a rácson, és fölfelé fordítja az arcát, hogy lássa, ki játssza vele ezt az aljas játékot.
 Doktor Leidner vár. Készenlétben egyensúlyozza a súlyos őrlőkövet. És a megfelelő pszichológiai pillanatban leejti.
 Mrs. Leidner halkan felkiált (ezt hallotta Miss Johnson), és összeesik az ablak előtt a szőnyegen.
 Nomármost, az őrlőkőben lyuk van, amelyen doktor Leidner előzőleg átfűzött egy zsineget. Most a zsinegnél fogva csak fel kell húznia a követ, aztán szépen, rendesen, a véres oldalával lefelé, odatenni a tetőn heverő többi őrlőkő közé.
 Ezután egy óra hosszat vagy még tovább folytatja munkáját, míg úgy nem véli, hogy elérkezett a második felvonás ideje. Lemegy a lépcsőn, beszél Mr. Emmott-tal és Leatheran nővérrel, aztán benyit a felesége szobájába. Hogy ott mit csinál, arról a következő magyarázatot adja:
Megláttam a feleségem összeroskadt testét az ágy előtt. Egy-két pillanatig úgy éreztem, mintha megbénultam volna, mozdulni se bírtam. Aztán végül odamentem hozzá, letérdeltem mellé, és fölemeltem a fejét. Láttam, hogy meghalt… Végül fölálltam. Szédelegtem, úgy éreztem, mintha be lennék rúgva. Sikerült eljutnom az ajtóhoz, és kikiabálnom.
 Tökéletesen valószerű beszámoló egy gyász sújtotta ember cselekedeteiről. No most hallgassák meg, hogy szerintem mi az igazság. Doktor Leidner belép a szobába, az ablakhoz siet, kesztyűt húz, aztán becsukja és bereteszeli az ablakot, majd fölemeli a felesége holttestét, és átviszi az ágy és az ajtó közé. Akkor veszi észre az ablak előtti szőnyegen azt a kis foltot. Az ágy előtti szőnyeggel nem cserélheti ki, mert nem egyforma nagyok, így a következő megoldást választja. A vérfoltos szőnyeget a mosdó elé teszi, a mosdó előttit az ablak elé. így, ha észreveszik a foltot, a mosdóval fogják kapcsolatba hozni… nem pedig az ablakkal… ami nagyon fontos szempont. Semminek sem szabad arra utalnia, hogy az ablaknak bármiféle köze volt az ügyhöz. Utána odamegy az ajtóhoz, és eljátssza a lesújtott férj szerepét, és ez, azt hiszem, nem is esik nehezére. Mert valóban szerette a feleségét.
 – De ember – kiáltott dr. Reilly türelmetlenül –, ha szerette, miért ölte meg? Hol az indíték? Nem tud beszélni, Leidner? Mondja meg neki, hogy őrült.
 Dr. Leidner nem szólt, és nem is mozdult.
 – Nem mondtam maguknak egész idő alatt, hogy ez crime passionel? – mondta Poirot. – Miért fenyegette Frederick Bosner, az első férje, hogy megöli? Mert szerette. És végül, látják, beváltotta a fenyegetőzését. Mais oui… mais oui… amint rájöttem, hogy doktor Leidner ölte meg, minden részlet azonnal a helyére illeszkedett.
 Immár másodízben kezdem elölről utazásomat, a kezdetektől, Mrs. Leidner első házasságától, a fenyegető leveleken át a második házasságáig. A levelek nem engedték, hogy más férfi felesége legyen… de azt nem tiltották meg, hogy hozzámenjen dr. Leidnerhez. Milyen egyszerű… ha doktor Leidner valójában Frederick Bosner.
 Kezdjük el még egyszer utazásunkat… ezúttal az ifjú Frederick Bosner szempontjából.
 Mindenekelőtt olyan mindent elsöprő szenvedéllyel szereti Louise-t, a feleségét, amilyet csak ilyen asszony képes felidézni. Az asszony elárulja, őt halálra ítélik. Megszökik. Vasúti szerencsétlenségbe bonyolódik, de sikerül új személyiséget öltenie, és megmenekülnie… mint Eric Leidner, fiatal svéd archeológus, akinek a holtteste csúnyán összeroncsolódott, és akit, mindenki számára kényelmes módon, Frederick Bosnerként temetnek el.
 Milyen lesz az új Eric Leidner magatartása azzal az asszonnyal szemben, aki hajlandó őt a halálba küldeni? Először is, ami a legfontosabb, még akkor is szereti. Munkához lát, hogy fölépítse új életét. Igen tehetséges ember, új foglalkozása kedvére való, sikereket ér el. De soha nem feledkezik meg élete uralkodó szenvedélyéről. Folyamatosan tájékozódik a felesége ügyeiről. Egy dologra hidegvérrel el van szánva (emlékezzenek rá, hogyan jellemezte Mrs. Leidner Leatheran nővérnek… gyöngéd és kedves, de könyörtelen): az asszony nem lesz más férfié. Valahányszor szükségesnek látja, ír neki egy levelet. Utánozza felesége írásának egyes jellegzetes vonásait, arra az esetre, ha az asszonynak eszébe jutna a levelekkel a rendőrséghez fordulni. Hogy egyes nők szenzációs névtelen leveleket írogatnak önmaguknak, az annyira általános jelenség, hogy a rendőrség, az írás hasonlatosságából kiindulva, biztosan erre a következtetésre jutna. Ugyanakkor kétségben hagyja az asszonyt afelől is, hogy tulajdonképpen él-e vagy sem.
 Végül, sok-sok év után, úgy ítéli meg, hogy elérkezett az idő, és viszszatér az asszony életébe. Minden jól megy. Feleségének álmában sem jut eszébe a valódi személyazonosság. Eric Leidner közismert ember. A délceg, jóképű fiatalemberből addigra középkorú, szakállas, görnyedt vállú férfi lett. És íme, látjuk, hogy a történelem megismétli önmagát. Mint már régebben is, Frederick most is uralkodni tud Louise-on. Az asszony másodszor is beleegyezik, hogy hozzámegy feleségül. És nem jön semmiféle levél, amely házassági akadályt jelentene.
 De utána mégis jön egy levél. Miért?
 Azt hiszem, doktor Leidner semmit sem bízott véletlenre. A meghitt házastársi kapcsolat esetleg fölébreszt valami emléket. Egyszer és mindenkorra azt a benyomást akarja kelteni a feleségében, hogy Eric Leidner és Frederick Bosner két különböző személy. Annyira, hogy az előbbi miatt fenyegető levél érkezik az utóbbitól. Következik a meglehetősen gyerekes gázmérgezési história… amelyet természetesen doktor Leidner rendezett meg, továbbra is ugyanezt a célt tartva szem előtt.
 Utána már meg van elégedve. Nincs szükség további levelekre. Megállapodott, nyugodt, boldog házaséletet élhetnek.
 És aztán, majd két év múlva, a levelek újra jelentkeznek.
 Miért? Eh bien, én azt hiszem, hogy tudom. Mert a levelek mögött rejlő fenyegetés mindig valódi fenyegetés volt. (Ezért rémült meg tőlük Mrs. Leidner mindig annyira. Ismerte az ő Frederickjének gyöngéd, de könyörtelen természetét.) Ha rajta kívül más férfié lesz, meg fogja ölni. Ő pedig odaadta magát Richard Carey-nek.
 Így aztán, amikor erre rájön, doktor Leidner nyugodtan, hidegvérrel előkészíti a színteret a gyilkossághoz.
 Látják most már, milyen fontos szerepet játszott Leatheran nővér? Megmagyarázza doktor Leidner meglehetősen furcsa viselkedését (ami nekem kezdettől fogva rejtély volt). Miért vett fel a felesége mellé ápolónőt? Mert létfontosságú volt, hogy megbízható, szakképzett szemtanú bizonyítsa támadhatatlanul, hogy Mrs. Leidner már több mint egy órája halott volt, amikor a holttestét megtalálták… tehát abban az időpontban ölték meg, amikor mindenki esküszik rá, hogy férje a tetőn volt. Fölmerülhetett volna az a gyanú, hogy akkor ölte meg, amikor bement a szobájába, és megtalálta a holttestét… de erről szó sem lehetett, amikor egy szakképzett kórházi ápolónő határozottan azt állítja, hogy már egy órája meghalt.
 Ez még egy dolgot megmagyaráz; azt a különös, feszült idegállapotot, amelybe az expedíció az idén került. Kezdettől fogva nem hittem benne, hogy ezt kizárólag Mrs. Leidner befolyásának lehet tulajdonítani. Ez az expedíció éveken át híres volt a tagjai közötti kellemes, jó kapcsolatról. Véleményem szerint egy közösség lelkiállapota közvetlenül a vezetőtől függ. Doktor Leidner, bár csöndes ember, erős egyéniség. Az ő tapintatának, az ő ítélőképességének, az ő rokonszenves irányításának köszönhető, hogy mindig olyan kellemes volt a légkör.
 Ezért, ha ez megváltozott, a változást is a vezetőnek, tehát doktor Leidnernek kell tulajdonítani. Nem
 Mrs. Leidner, hanem doktor Leidner volt felelős a feszültségért és a rossz közérzetért. Nem csoda, ha a tagok érezték, de nem értették a változást. A kedves, jó kedélyű doktor Leidner külsőleg nem változott, de csak játszotta önmaga szerepét. Az igazi doktor Leidner már megszállott, rögeszmés fanatikus volt, és gyilkosságot tervezett.
 És most áttérünk a második gyilkosságra… Miss Johnsonéra. Amikor rendet csinált az irodában doktor Leidner papírjai közt (kéretlenül fogott a munkához, úgy érezte, csinálnia kell valamit), nyilván rábukkant valamelyik névtelen levél befejezetlen fogalmazványára.
 Ez teljesen érthetetlen volt számára, és rettenetesen felkavarta. Doktor Leidner szándékosan rémítgette a feleségét! Nem bírta megérteni… de csúnyán felizgatta a dolog. Ebben a lelkiállapotban talált rá Leatheran nővér.
 Ebben a pillanatban szerintem még nem gyanakszik arra, hogy doktor Leidner a gyilkos, de nem kerülik el a figyelmét Mrs. Leidner és Lavigny atya szobáiban végzett hangkísérleteim. Rájön, hogy ha valóban Mrs. Leidner kiáltását hallotta, akkor a szobájában nyitva kellett lennie az ablaknak, nem pedig csukva. Pillanatnyilag ez semmi fontosat nem jelent számára, de nem felejti el.
 Egyre dolgozik az agya… töri az utat az igazság felé. Talán tesz valami célzást a levelekre. Doktor Leidner megérti, és megváltozik a modora. Miss Johnson látja, hogy a főnöke hirtelen félni kezd.
 De doktor Leidner nem ölhette meg a feleségét! Hiszen egész idő alatt a tetőn volt!
 És akkor egyik este maga Miss Johnson is ott áll a tetőn, töri a fejét, és villámcsapásszerűen rájön az igazságra. Mrs. Leidnert föntről ölték meg, a nyitott ablakon át.
 Ebben a pillanatban talál rá Leatheran nővér Miss Johnsonra.
 Főnöke iránti régi szeretete tüstént visszatér, és gyors álcázó hadműveletbe kezd. Leatheran nővérnek nem szabad sejtenie, milyen iszonyatos felfedezésre jutott az előbb.
 Szándékosan az ellenkező irányba (az udvar felé) néz. A megjegyzést, amit tesz, Lavigny atya megjelenése sugallja neki, aki éppen átvág az udvaron.
 Nem hajlandó többet mondani. „Át kell gondolnia a dolgokat.”
 És doktor Leidner, aki már egy ideje aggódva figyeli, rájön, hogy Miss Johnson tudja az igazságot. Nem az a nő, aki el tudná rejteni előle iszonyodását és elkeseredését.
 Igaz, hogy eddig még nem leplezte le… de meddig bízhat még benne?
 A gyilkosság szokássá válik. Aznap éjjel kicseréli Miss Johnson vizespoharát egy pohár savra. Van rá némi esély, hogy azt fogják hinni, szándékosan mérgezte meg magát. Még arra is van esély, hogy őt tartják az első gyilkosság tettesének, aki nem bírta elviselni a lelkiismeret-furdalást. Az utóbbi gondolat megerősítésére lehozza a tetőről az őrlőkövet, és Miss Johnson ágya alá teszi.
 Nem csoda, hogy szegény Miss Johnson haláltusájában egyebet se próbál kétségbeesetten, mint továbbadni az élete árán szerzett információt. „Az ablak” – így ölték meg Mrs. Leidnert, nem az ajtón keresztül… az ablakon keresztül.
 Ezzel aztán minden megmagyarázódik, minden részlet a helyére kerül. Pszichológiailag tökéletesen.
 De nincsen rá semmiféle bizonyíték. A világon semmi.
 Senki nem szólalt meg. Elárasztott minket a borzalom. Igen, és nemcsak a borzalom, a szánalom is.
 Doktor Leidner nem mozdult, és nem szólt. Ugyanúgy ült, ahogyan eddig. Fáradt, megviselt öregember volt.
 Végül aztán megmoccant. Szelíd, fáradt szeme Poirot-ra nézett.
 – Nem – mondta –, bizonyíték nincs. De az nem
 számít. Tudja, hogy nem fogom tagadni az igazságot. Soha nem tagadtam az igazságot; azt hiszem… tulajdonképpen… inkább örülök. Olyan fáradt vagyok…
 Aztán egyszerűen csak ennyit mondott: – Anne-t nagyon sajnálom. Gonoszság volt… értelmetlen… nem én voltam! És hogy szenvedett szegény. Igen, az nem én voltam. A félelem volt.
 Fájdalomtól eltorzult ajkán halvány mosoly tűnt föl.
 – Magából jó régész lett volna, M. Poirot. Megvan magában a tehetség ahhoz, hogy újrateremtse a múltat. Nagyjából minden pontosan úgy történt, ahogy elmondta. Szerettem Louise-t és megöltem. Ha ismerte volna Louise-t, megértené… Nem, azt hiszem, így is megérti.
 HUSZONKILENCEDIK FEJEZET – Epilógus

 Tulajdonképpen nincs is több mondanivalóm. 	Lavigny „atyát” meg a másik embert akkor fogták el, amikor Bejrútban éppen hajóra akartak szállni.
 Sheila Reilly hozzáment David Emmotthoz. Azt hiszem, jót fog neki tenni. David nem papucsférj – kordában fogja tartani Sheilát. Szegény Bill Colemant ugyancsak megtáncoltatta volna.
 Billt különben én ápoltam, amikor egy évvel ezelőtt vakbélgyulladása volt. Egészen megszerettem. A gyámja kiküldte Dél-Afrikába, gazdálkodni.
 Sose kerültem többet Keletre. Furcsa – néha azt kívánom, bárcsak újra mehetnék. Eszembe jut a vízkerék hangja, a mosóasszonyok, az a furcsa, huncut pillantás, amivel a tevék néznek az emberre – és majdnem honvágyam van. Végül is talán nem is olyan egészségtelen a piszok, mint ahogy belenevelték az emberbe!
 Dr. Reilly rendszerint felkeres, amikor Angliában jár, és mint mondtam, ő vett rá erre az irkálásra. – Eszi, nem eszi, nem kap mást – mondtam neki. – Tudom, hogy Tell van nyelvtani hibával, és nincs rendesen megírva, meg minden… de hát ez van.
 Dr. Reilly ette. Nem is csinált titkot belőle. Furcsa érzés lesz, ha valaha megjelenik nyomtatásban.
 M. Poirot visszament Szíriába, körülbelül egy hét múlva indult haza az Orient expresszel, és mindjárt belekeveredett egy másik gyilkosságba. Okos ember, azt nem tagadom, de nem egyhamar fogom megbocsátani neki az ugratását. Úgy tenni, mintha azt gondolná, hogy esetleg én is bele vagyok keverve a bűnténybe, és nem is vagyok igazából ápolónő!
 Az orvosok is ilyenek néha. El akarják sütni a kis tréfájukat, legalábbis egyesek, és fütyülnek az ember érzéseire!
 Sokat gondolkodtam Mrs. Leidnerről, hogy milyen is volt igazában. Néha úgy éreztem, egyszerűen iszonyatos nő volt – máskor meg eszembe jut, milyen kedves tudott lenni hozzám, és milyen lágy volt a hangja – és az a gyönyörű szőke haja, meg minden –, és úgy érzem, végül is inkább sajnálni kell, mint kárhoztatni.
 És nem tehetek róla, de sajnálom doktor Leidnert is. Tudom, hogy kétszeres gyilkos, de ez valahogy számomra nem változtat semmin. Olyan borzasztóan szerette! Szörnyű dolog ilyesvalakit szeretni.
 Valahogy minél öregebb leszek, és minél többet látok, embereket, szomorúságot, betegséget, meg mindent, annál jobban sajnálok mindenkit. Mondhatom, néha nem tudom, mi lett azokból a jó öreg, szigorú elvekből, amelyekre a nénikém nevelt. Igen vallásos asszony volt és módfelett kényes. Nem volt olyan szomszédunk, akinek ne tudta volna oda-vissza az összes hibáit.
 Ó, atyám, teljesen igaz, amit dr. Reilly mondott. Hogy kell abbahagyni az írást? Hiszen csak találnék valami jó, befejező mondást.
 Meg kell kérdeznem dr. Reillyt, nem tud-e egy jó arab mondást.
 Olyasmit, amilyet Mr. Poirot mondott.
 Allahnak, az Irgalmasnak, az Együttérzőnek nevében…
 Valami ilyesmit.